Справа № 159/4943/22 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/483/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 травня 2023 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Карпук А. К.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа, ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2023 року,
                                           В С Т А Н О В И В:
У грудні 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , діючи в інтересах останньої, звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 08:00 год., у м. Ковелі Волинської області, на вул. Володимирській сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль «Mercedes-Benz 313», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , скоїв наїзд на сина ОСОБА_1 - велосипедиста ОСОБА_5 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події. На момент вчинення ДТП ОСОБА_3 працював водієм у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та виконував трудові обов`язки - здійснював рейс по перевезенню пасажирів.
Також зазначала, що за вищевказаним фактом ДТП, ІНФОРМАЦІЯ_3 до ЄРДР були внесені відомості за №12020030110001224 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 309 КК України, в якому її довіритель ОСОБА_1 визнана потерпілою. У подальшому постановою СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській від 31 грудня 2020 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія транспортного засобу складу кримінального правопорушення.
Враховуючи наведене, просила суд стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 як роботодавця заподіювача шкоди і власника транспортного засобу, яким було вчинено ДТП, на користь ОСОБА_1 254570 грн відшкодування заподіяної моральної шкоди, внаслідок смерті сина ОСОБА_5 .
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150000 грн моральної шкоди, завданої смертю близької людини, що настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та на користь держави судовий збір у розмірі 1500 грн.
Додатковим рішенням цього ж суду від 15 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн понесених судових витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та відшкодувати йому судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не застосував принципи розумності, співмірності та справедливості, а також не врахував судової практики в аналогічних правовідносинах.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 , вважаючи доводи скарги безпідставними, просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1   зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати сина під час ДТП, то наявні правові підстави для відшкодування їй моральної шкоди власником транспортного засобу та роботодавцем водія, який скоїв ДТП, відповідачем ОСОБА_2 . 
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 до Ковельського ВП ГУНП у Волинській області надійшло повідомлення підприємства про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 08 год.00 хв. водій мікроавтобуса «Mercedes-Benz 313», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який переїжджав проїзну частину дороги велосипедом по пішохідному переходу, внаслідок чого, останній отримав тілесні ушкодження, від яких, знаходячись в реанімаційному відділені Ковельської ЦРЛ, помер.
За даним фактом, у цей же день до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) були внесені відомості про кримінальне правопорушення за № 12020030110001224 від ІНФОРМАЦІЯ_3 за ч.2 ст.286, ч.1 ст.309 КК України. 31 грудня 2020 року постановою СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21 серпня 2020 року, виданого Ковельським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ ЗМУ Міністерства юстиції (м.Львів), потерпілий у ДТП ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач є матір`ю померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження померлого серія НОМЕР_3 , виданого Ковельським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області 23 жовтня 1998 року.
Як слідує з приєднаної до матеріалів справи копії довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої РЖКП-1 м. Ковеля, Волинської області, ОСОБА_1 проживала разом із загиблим сином ОСОБА_5 по день його смерті.
Також встановлено, що водій мікроавтобуса «Mercedes-Benz 313», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , на час скоєння ДТП, перебував у трудових правовідносинах з відповідачем фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та здійснював черговий рейс по перевезенню пасажирів.
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ« Страхова компанія «Український Страховий Стандарт». 
Крім того встановлено, що згідно копії договору про врегулювання страхового випадку №097/21 від 04.06.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ« Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» остання отримала від страховика страхове відшкодування в розмірі 45430 грн за заподіяну моральну шкоду.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює, діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Тобто, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Дані правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц, від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Встановивши, що ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_5 , суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що останній втратою близької їй людини була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2 , як власником джерела підвищеної небезпеки та роботодавцем водія, який спричинив ДТП під час виконання трудових обов`язків.
Також вірним є висновок суду, що відсутність вини водія мікроавтобуса «Mercedes-Benz 313», ОСОБА_3 та закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, урахував глибину фізичних та душевних страждань останньої.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.
Доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на законність оскаржуваного рішення, а зводяться лише до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та свідчать про незгоду заявника із відповідним висновком суду.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,
                                                У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді