Справа № 454/4280/20                                Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А. 
Провадження № 22-ц/811/1042/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 червня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника апелянта – адвоката Радика Б.А., представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Огорілко Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Сокальської міської ради, за участі третьої особи ОСОБА_2 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_1 , Сокальської міської ради, третьої особи ОСОБА_2 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . На час смерті батька він перебував в США, штат Іллінойс. 05 вересня 2020 р. він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Вказував, що під час оформлення спадщини нотаріус встановив, що батьку не належить квартира на праві власності, в якій він проживав разом із сім`єю все життя. Дана квартира була надана згідно ордеру у 1973 році сім`ї ОСОБА_1 .
У спірній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 , 1938р.н., ОСОБА_2 , 1972р.н., ОСОБА_1 , 1995р.н., ОСОБА_3 , 1967 р.н.
Зазначав, що він дізнався із відповіді на адвокатський запит, що згідно розпорядження голови Сокальської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1996 року №76 ОСОБА_1 було одноособово приватизовано квартиру, про що було видано свідоцтво на право власності на квартиру 01 жовтня 1996 року, однак, станом на момент приватизації зазначеної квартири, у квартирі було зареєстровано ще 4-о осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та неповнолітній на той час ОСОБА_1 .
Зазначав, що з невідомих для нього причин у число осіб, які приватизували квартиру ні він, ні його батько, ні його мама не були включені, а тому вважає, що ОСОБА_1 було порушено його право на приватизацію житла.
Звертав увагу, що оскільки він досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , а про порушене право він фактично дізнався лише в 2020 році, тому був змушений звертатись до суду тільки в даний час.
Просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Сокальської міської ради народних депутатів № 76 від 26 вересня 1996 р. «Про передачу квартир/будинків/ державного житлового фонду в особисту власність громадянам м. Сокаль» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , та визнати незаконним та скасувати свідоцтво на право власності на квартиру від 01 жовтня 1996 року, що видане приватизаційним органом Сокальської міської ради, згідно якого право власності на квартиру по АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_1 та скасувати реєстрацію права власності, а також стягнути із відповідачів судові витрати по справі.
Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Сокальської міської ради народних депутатів № 76 від 26 вересня 1996 р. «Про передачу квартир/будинків/ державного житлового фонду в особисту власність громадянам м. Сокаль» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 .
Визнано незаконним та скасовано свідоцтво на право власності на квартиру від 01 жовтня 1996 року, що видане приватизаційним органом Сокальської міської ради, згідно якого право власності на квартиру по АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_1 та скасувати реєстрацію права власності на кватиру по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та Сокальської міської ради в рівних частках в користь ОСОБА_1 судовий збір.
Вищезазначене рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що судом встановлено факт відсутності позивача на території України на момент смерті батька, але позивач вважає що порушено його право на приватизацію квартири, та сам вказує що повноліття набув у 2013 році, тобто з того моменту позивач міг дізнатися про порушення свого права на приватизацію.
Вказує, що доказів того, що з 2013 року ОСОБА_1 звертався до органів приватизації про приватизацію квартири не надано, однак суд поновлює пропущений строк звернення до суду посилаючись на спадкування майна після смерті батька позивача, що є хибним твердженням, так як стаття 261 ЦК України чітко встановлює з якого моменту захищаються права неповнолітньої особи з моменту досягнення повноліття, в даному випадку з 2013 року.
Зазначає, що доказів того, що позивача та його сім`ю було визнано членами сім`ї ОСОБА_1 відсутні, так як і не надано документів, які підтверджують той факт що вони вели спільне господарство.
Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року скасувати.
Постановою Львівського апеляційного суду від 27.10.2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задоволено. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року – скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Сокальської міської ради, за участі третьої особи ОСОБА_2 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 1 488 гривень судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 28.03.2023 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року скасовано. Справу № 454/4280/20 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта – адвоката Радика Б.А. на підтримання апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Огорілко Ю.В. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що довідатись про порушення свого права на частку в приватизації квартири позивач міг лише під час оформлення спадкових прав після смерті батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що у 1973 році ОСОБА_1 було видано ордер на вселення квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 від 21 серпня 1996 р. на ім`я керівника органу приватизації Сокальського міськвиконкому встановлено, що такою вона просила оформити передачу у власність квартиру. До заяви долучила довідку про склад сім`ї.
Як вбачається із розпорядження №76 від 26 вересня 1996 року голови Сокальської міської ради «Про передачу квартир/будинків/ державного житлового фонду» в особисту власність громадян м. Соколя» ОСОБА_1 було передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно свідоцтва на право власності на квартиру, виданого 01 жовтня 1996 року приватизаційним органом Сокальської міської ради, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира по АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки про склад сім`ї у квартирі по АДРЕСА_1 , станом на 21 серпня 1996 року проживали та були зареєстровані ОСОБА_1 , 1938р.н., ОСОБА_2 , 1972 р.н., ОСОБА_1 , 1995р.н. ОСОБА_3 , 1967 р.н..
Згідно копії будинкової книги на квартиру по АДРЕСА_1 , зокрема встановлено, що в квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_1 , з 15 червня 1973 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , 1995 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся 05 вересня 2020 року у нотаріальну контору з привиду прийняття спадщини. В ході витребування документів на квартиру по АДРЕСА_1 . Нотаріусом було встановлено, що квартира належить ОСОБА_1 на праві особистої власності, тому, після звернення до адвоката та збору документів позивач 23 грудня 2020 року звернувся в суді із позовною заявою.
Згідно з ч.1 ст. 2 ст. 3 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир(будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Відповідно до положення ч. 1 ст. 5 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.
Також, згідно з положенням ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Як вбачається з абз. 2 п. 3.3 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_14 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з часу народження ІНФОРМАЦІЯ_6 та по даний час прописаний в квартирі по АДРЕСА_1 . З 2015 року позивач фактично проживає у США.
Відтак, встановлено, що на час приватизації квартири, а саме 29 червня 1995 року позивач був у ній прописаний та проживав та, як малолітня особа, згідно ст. 17 ЦК УРСР та ст. 64 ЖК України мав право на проживання, оскільки там же проживали його батьки.
За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що приватизацію спірної квартири було проведено без врахування інтересів на той час малолітнього ОСОБА_1 .
В той же час, при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції помилково не було враховано наступні вимоги цивільно-процесуального законодавства.
Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Звертаючись з позовом про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним позивач зазначав, що пропустив позовну давність з поважних причин, оскільки дізнались про порушення свого права у 2020 році після того, як звернувся 05.09.2020 року у нотаріальну контору з привиду прийняття спадщини. В ході витребування документів на квартиру по АДРЕСА_1 нотаріусом було встановлено, що квартира належить ОСОБА_1 на праві особистої власності. 
Із позовом про визнаня незаконним та скасування розпорядження голови Сокальської міської ради народних депутатів № 76 від 26. 09. 1996 р. «Про передачу квартир/будинків/ державного житлового фонду в особисту власність громадянам м. Сокаль» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , та визнання незаконним та скасування свідоцтво на право власності на квартиру від 01.10.1996 року, що видане приватизаційним органом Сокальської міської ради, згідно якого право власності на квартиру по АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_1 та скасування реєстрації права власності, ОСОБА_1 звернувся в грудні 2020 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верхового суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.
Доводи ОСОБА_1 про те, що до оформлення спадкових прав після смерті батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 він не знав про порушення своїх прав є необґрунтованими.  ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що постійно проживав у спірній квартирі до 2015 року, а отже вчиняв або повинен був вчиняти юридично важливі дії щодо неї. При цьому останній набув повноліття ще у 2013 році, однак своїми правами щодо спірної квартири не цікавився, хоча повинен був це робити та нести повну відповідальність за житло. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 263/13312/15-ц.
Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що батьки позивача зверталися до органів приватизації із заявами на приватизацію житла, так само і не містяться в матеріалах справи докази на підтвердження такого звернення самим ОСОБА_1 після досягнення ним повноліття.
Колегія суддів, приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки він міг довідатися про порушення своїх прав раніше ніж у 2020 році.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 376.ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 березня 2022 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Сокальської міської ради, за участі третьої особи ОСОБА_2 про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним – відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 1 488 гривень судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27.06.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.