ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 915/1881/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Колоколова С.І.          
суддів: Разюк Г.П., Принцевської Н.М.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича 
на рішення Господарського суду Миколаївської області від „17" жовтня 2022, повний текст якого складено та підписано „27" жовтня 2022р.
у справі № 915/1881/21
за позовом: Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 
до відповідача: Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича 
про стягнення заборгованості у розмірі 100632,30 грн., -                    

головуючий суддя  - Мавродієва М.В.
місце ухвалення рішення:  Господарський суд Миколаївської області

Справа розглянута без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження.
 ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Акціонерне товариство комерційного банку "Приватбанк"  звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича в якій просить суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.02.2022, стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 151814,77 грн., з яких: 127500,0 грн. сплачені позивачем кошти за товар, який не був поставлений відповідачем за Договором поставки Т-013920 від 01.04.2020, 216,92 грн. пеня, 17589,85 грн. збитки від інфляції та 6508,0 грн. - 3% річних.
Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов Договору Т-013920 від 01.04.2020 щодо поставки масок до Східне РУ 5000 м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, буд.54а та Північно-Західне РУ 5000 м. Луцьк, пр. Відродження, буд.1., а тому на думку позивача, наявні підстави для стягнення з відповідача коштів за товар, який не був поставлений та штрафних санкцій у вищевказаній спірній сумі.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2022р. у справі №915/1881/21 (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича  на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 127500,0 грн. основного боргу, 216,92 грн. пені та 1915,83 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позов місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за Договором поставки Т-013920 від 01.04.2020, та  дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованість в сумі 127500,00 грн. та пені у розмірі 216,92 грн.
Разом з тим, судом було відмовлено у стягненні збитків від інфляції у розмірі 17589,85 грн. та 3% річних у розмірі 6508,0 грн., оскільки зобов`язання з поставки товару на суму 212500,0 грн. носить майновий, а не грошовий характер, що виключає можливість захисту позивачем своїх прав шляхом стягнення збитків від інфляції та 3% річних у визначеному ст.625 ЦК України порядку та розмері.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Резниченко Іван Петрович  звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2022 у справі №915/1881/21 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Апелянт вважає оскаржуване рішення таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зазначено, що відповідач обумовлений договором товар в повному обсязі у визначений строк не поставив позивачу та не надав суду доказів поставки товару до м. Луцьк, Маріуполя та Харкова, оскільки ФОП Резниченко І.П. повністю виконано умови Договору щодо відправлення товару за адресами кур`єрськими службами доставки (Нова пошта) в обумовлені строки, а позивач безпідставно відмовився від отримання товару, у зв`язку з чим у відповідача відсутній обов`язок з поставки товару, зокрема повторно за власний рахунок.
Судом першої інстанції вказаного не враховано та не надано оцінку доказам та фактам, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалення незаконного рішення.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.01.2023  клопотання Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича про поновлення строку на апеляційне оскарження  задоволено;  поновлено Фізичній особі - підприємцю Резниченко Івану Петровичу строк на апеляційне оскарження;  зупинено дію рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2022 року у справі № 915/1881/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича на рішення Господарського суду Миколаївської області від „17" жовтня 2022, повний текст якого складено та підписано „27" жовтня 2022р. у справі № 915/1881/21; розгляд апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 прийнято справу №915/1881/21 до провадження у новому складі колегії суддів: головуючий суддя Колоколов С.І., судді  Разюк Г.П., Принцевська Н.М.; розгляд апеляційної скарги  Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича на рішення Господарського суду Миколаївської області від „17" жовтня 2022, повний текст якого складено та підписано „27" жовтня 2022р. у справі № 915/1881/21 ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального  та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2020 між Акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (Покупець) та Фізичною особою - підприємцем Резниченком Іваном Петровичем (Постачальник) було укладено Договір поставки Т-013920 (надалі - Договір), відповідно до п.1.1., якого відповідач зобов`язується передати у власність позивачу товар, повне найменування якого, номенклатура, асортимент, марка, вид, сорт, кількісні та якісні характеристики (далі - товар) вказуються в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною Договору, а позивач зобов`язується прийняти товар та оплатити його в порядку і на умовах, передбачених Договором.
У відповідності до п.3.1. Договору поставка товару здійснюється постачальником на умовах, у спосіб та у строки, зазначені у Специфікаціях. Дострокова поставка товару допускається тільки за згодою покупця.
Відповідно до п.4.1. Договору загальна вартість товару за даним Договором складається із вартості всіх партій товару, поставленого відповідно до окремих Специфікацій.
Згідно п.4.2. Договору ціна маски складає 8,50 грн за 1 одиницю без урахуванням ПДВ, а також загальна вартість кожної партії товару вказується в Специфікаціях.
Порядок оплати та форма розрахунків вказуються сторонами у Специфікаціях до цього Договору (п.4.5. Договору).
У відповідності до п.5.1. Договору передача товару здійснюється покупцем у місці поставки, зазначеному у Специфікаціях (Додатках) до Договору.
Право власності на продукцію переходить до покупця після підписання Акта приймання-передачі товару та видаткової накладної (п.5.2. Договору).
Згідно п.11.1. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Строк дії Договору становить 15.04.2020.
Відповідно до Специфікації, яка є Додатком 1 до Договору поставки Т-013920 від 01.04.2020, сторонами погоджено поставку у кількості - 25000 шт., найменування - (1-170 Маски) за ціною 8,50 грн. без ПДВ та загальною вартістю закупівлі 212500,0 грн. без ПДВ.
Умови оплати: передоплата 100%.
Умови поставки: відправлення за адресами кур`єрськими службами доставки, за рахунок постачальника. Товар постачається в упаковці, що забезпечує захист його від пошкодження або псування під час транспортування та зберігання.
Строки поставки: не довше 15.04.2020. Поставки партіями, згідно Додатку 2.
Відповідно до Рознарядки, яка є Додатком 2 до Договору поставки Т-013920 від 01.04.2020, в якій сторони визначили філіали, кількість, адреси поставок, контактні особи та їх номера телефонів, а саме:
- Філіал Східне РУ - кількість - 5000, адреса доставки (відділення-адреса) - АДРЕСА_1 , контактна особа - Найда Роман Андрійович, телефон - НОМЕР_1 ;
- Філіал Дніпропетровське РУ - кількість 5000, адреса доставки (відділення-адреса) м. Дніпро, вул.20-ти річчя Перемоги, буд.26, контактна особа - ОСОБА_1 , телефон - НОМЕР_2 ;
- Філіал Північно-Західне РУ - кількість 5000, адреса доставки (відділення-адреса) м. Луцьк, пр. Відродження, буд.1, контактна особа - ОСОБА_2 , телефон - НОМЕР_3 ;
- Філіал Харківське ГРУ - кількість 5000, адреса доставки (відділення-адреса)  м. Харків, Гімназійна набережна, буд.16, контактна особа - ОСОБА_3 , телефон - НОМЕР_4 ;
- Філіал Південно-Східне РУ - кількість 5000, адреса доставки (відділення-адреса)  м. Запоріжжя, пл. Інженерна, буд.1, контактна особа - ОСОБА_4 , телефон - НОМЕР_5 .
Позивачем на виконання умов Договору було здійснено попередню оплату на розрахунковий рахунок відповідача у сумі 212500,0 грн., що підтверджується меморіальним ордером №К43О0ОIU1Y від 03.04.2020 на зазначену суму.
Відповідно до п.3.1. Договору поставка товару здійснюється постачальником на умовах, у спосіб та у строки, зазначені у Специфікаціях. Дострокова поставка товару допускається тільки за згодою покупця.
Згідно Специфікації до Договору поставки Т-013920 від 01.04.2020 (Додаток 1), відповідач зобов`язався поставити маски у загальній кількості 25000 шт. (1-170 Маски) за ціною 8,50 грн. без ПДВ та загальною вартістю закупівлі 212500,0 грн. без ПДВ.
Строк поставки відповідно до Специфікації визначено до 15.04.2020.
Позивач зазначає, що в порушення умов Договору відповідачем не здійснено постачання масок до Східного РУ 5000 м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, буд.54а та Північно-Західного РУ 5000 м. Луцьк, пр. Відродження, буд.1. Таким чином, відповідачем не поставлено позивачу масок на загальну суму 85000,0 грн. (8,5 грн. х (5000 + 5000). 
Листами за NoЭ.83.0.0.0/3-201116/4525 від 16.11.2020 та за №Э.83.0.0.0/3- 211018/3632 від 18.10.2021 позивач звертався до відповідача з проханням поставити товар (маски) до Луцька та Маріуполя та надати акти приймання-передачі на поставлений товар. В свою чергу, на вказані листи відповідачем не надано відповіді, товар не поставлений, акти приймання-передачі не складені та не передані позивачу.
Позивач у заяві про збільшення позовних вимог вказує, що відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про постачання товару в кількості 5000 масок до Харківського ГРУ. Позивач звернувся до ТОВ "Нова пошта" щодо постачання вказаного товару та отримав відповідь, що АТ КБ "Приватбанк" є третьою особою, а тому не може отримати відповідь.
В подальшому позивачем здійснено перевірку постачання масок за Договором поставки Т-013920 від 01.04.2020 та встановлено, що відповідачем не здійснено постачання товару до Харківського ГРУ в кількості 5000 масок на суму 42500,0 грн.
Відповідно до Довідки про дебіторську заборгованість ФОП Резниченко І.П. ( НОМЕР_6 ) перед АТ КБ "Приватбанк" за Договором Т-013920 від 01.04.2020 станом на 14.02.2022 становить 127500,0 грн.
Отже, за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 127500,0 грн. (8,5 грн. (5000 +5000+5000), сплачених позивачем коштів за товар, який не був поставлений відповідачем. Позивач зазначає, що Акт приймання-передачі товару (масок) у кількості 15000 штук сторонами не підписувався.
Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України, параграфом 1 глави 30 Господарського кодексу України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 Цивільного кодексу України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 Цивільного кодексу України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 Цивільного кодексу України, розділом V Господарського кодексу України.
Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Статтями 13 і 14 Цивільного кодексу України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1, ч. 2 пп. 5, 8 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч.1 ст.173 ГК України).
Частинами 1, 2 ст.180 ГК України  визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Таким чином, на підставі Договору №060111563 від 01.04.2020р. між сторонами склалися правовідносини щодо купівлі-продажу товару.
Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено господарським судом, позивач виконав свої зобов`язання зі здійснення попередньої оплати за товар у строк та за ціною, визначених у Специфікації, однак відповідач обумовлений договором товар в повному обсязі у визначний строк не поставив.
У відповідності до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.
Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 202 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.
Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Листами від 16.11.2020 за NoЭ.83.0.0.0/3-201116/4525 та від 18.10.2021 за №Э.83.0.0.0/3- 211018/3632 позивач звертався до відповідача з проханням поставити товар (маски) до Луцька та Маріуполя та надати акти приймання-передачі на поставлений товар. Відповіді на вказані листи відповідачем не надано, товар не поставлений, акти приймання-передачі не складені та не підписані сторонами.
В подальшому позивачем здійснено перевірку постачання масок за Договором поставки Т-013920 від 01.04.2020 та встановлено, що відповідачем не здійснено також постачання товару до Харківського ГРУ в кількості 5000 масок на суму 42500,0 грн.
Відповідачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів поставки товар до Луцька, Маріуполя та Харкова по видаткових накладних та складання актів, чи загального акту у приймання-передачі товару (масок) у кількості 15000 штук, як це передбачено п.5.2. Договору.
Згідно ст.ст.73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Будь - яких доказів того, що відповідач належним чином і в повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо повернення отриманих коштів за не поставлений ним товар позивачу, відповідач, у порушення приписів ст.ст.73, 74 ГПК України, суду не надав, тобто не довів безпідставність позовних вимог, тоді як надані позивачем докази, як зазначалось вище, навпаки, підтверджують належне виконання позивачем зобов`язань з оплати товару, а відтак і обґрунтованість позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 127500,0 грн.

Згідно ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до п.9.1. Договору за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору постачальник зобов`язаний відшкодовувати покупцю завдані цим збитки в повному обсязі. До збитків сторони також відносять фінансові і штрафні санкції/вимоги, які були накладені/висунуті державними органами або третіми особами, в тому числі в зв`язку з невідповідністю якості товару умовам договору, невідповідністю державним стандартам України, відсутності з вини постачальника документів про якість товару.
Згідно п.9.2. Договору, у разі порушення строків поставки покупець має право стягнути з постачальника пеню в розмірі 0,1% від вартості не поставленого (недопоставленого) товару за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється протягом усього періоду прострочення незалежно від його тривалості.
Як вбачається з матеріалів справи , позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 16.04.2020 по 28.12.2021 (621 день) за порушення відповідачем строків поставки товару у розмірі 216,92 грн на суму недопоставленого товару 127500,0 грн.
Колегія суддів зазначає про правомірність вказаного розрахунку, оскільки зважаючи на законодавчо закріплену у цивільному праві свободу договору та у відповідності до вимог п. 9.1. договору,  нарахована позивачем та перевірена судом сума пені є такою, що підлягає задоволенню у розмірі 216,92 грн.
Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення збитки від інфляції у розмірі 17589,85 грн за період з травня 2020 року по грудень 2021 року та 3% річних у розмірі 6508,0 грн за період з 16.04.2020 по 28.12.2021.
Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Для правильного та однакового застосування ст.625 ЦК України необхідно проаналізувати, в яких випадках та у яких правовідносинах слід її застосовувати і на яких підставах.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 глави 51 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12). Зобов`язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).
Разом з тим не є грошовими зобов`язання, в яких грошові знаки використовуються не в якості засобу погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це, положення ст.625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин.
Особливості цивільно-правової відповідальності за порушення виконання грошових зобов`язань обумовлені їх специфічними ознаками, до яких належать такі:
1) цей вид зобов`язань включає в себе обов`язок сплатити гроші та має на меті погашення грошового боргу;
2) таке зобов`язання є підставою виникнення як права власності щодо готівки, так і зобов`язального права при безготівкових розрахунках;
3) встановлюються спеціальні правила про відповідальність за порушення грошових зобов`язань у вигляді нарахування процентів річних як плати за безпідставне користування чужими грошовими коштами;
4) спеціальний порядок розподілу ризиків;
5) предметом виконання є грошові кошти у визначеній сумі чи в сумі, що може бути визначена;
6) специфічним є вплив прострочення на зміст грошового зобов`язання, оскільки грошове зобов`язання у разі прострочення все одно залишається грошовим, на відміну від інших видів зобов`язань, які в результаті їх порушення (у тому числі й прострочення), можуть бути трансформовані у грошове зобов`язання.
При цьому, за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати
Згідно Специфікацій до Договору поставки Т-013920 від 01.04.2020 (Додаток 1) було визначено загальну вартість товару, який підлягав поставці до 15.04.2020 у сумі 212500,0 грн.
Однак, зобов`язання з поставки товару на суму 212500,0 грн носить майновий, а не грошовий характер, що виключає можливість захисту позивачем своїх прав шляхом стягнення збитків від інфляції та 3% річних у визначеному ст.625 ЦК України порядку.
Згідно з положеннями ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Таким чином як вірно встановлено господарським судом, обов`язок відповідача з повернення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 127500,0 грн виникає на наступний день з дня закінчення встановленого законом семиденного строку, який слід відраховувати з моменту відповідної вимоги  позивача.
У матеріалах справи відсутні докази, якими б підтверджувався факт звернення позивача з вимогою до відповідача про повернення грошових коштів у розмірі зазначеної суми.
А тому зазначений строк має відраховуватися починаючи з дня звернення позивача з позовною заявою, яка містить вимогу до відповідача про повернення  грошових коштів, зокрема, у сумі 85000,0 грн, до суду, а саме з 28.12.2021, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка містить вимогу до відповідача про повернення  грошових коштів, зокрема, у сумі 127500,0 грн, до суду, а саме з 23.02.2022.
З розрахунків позивача вбачається, що нарахування збитків від інфляції ним здійснено на суму 127500,0 грн за період з травня 2020 року по грудень 2021 року та 3% річних здійснено за період з 16.04.2020 по 28.12.2021, тобто до 28.12.2021.
За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні ст.625 ЦК України.
Таким чином, колегія суддів погоджється з вірним висновком суду першої інстанції про відстцність правових підстав для стягнення  збитків від інфляції та 3% річних.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч.  1-3 ст.  13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Доводи апелянта з приводу неповно встановлених обставин судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи  апелянта за текстом його апеляційної скарги, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

            Керуючись статтями  129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Резниченка Івана Петровича  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Миколаївської  області від 17.10.2022р. у справі №915/1881/21залишити без змін.
Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.   
  
 Повний текст постанови складено 
„24" квітня 2023  року 
   
Головуючий суддя                                                                           С.І. Колоколов

Суддя                                                   Г.П. Разюк
   
Суддя                                                                                                    Н.М. Принцевська