П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/30969/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович І.Е. 
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
27 квітня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернулась в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідача), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати їй грошової компенсації щорічної додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2021 року №702, за 2012-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2021 року №702, за 2012-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 16.01.2023 в задоволенні позову відмовив. Судове рішення мотивоване відсутністю підстав для задоволення, заявлених ОСОБА_1 вимог щодо виплати їй грошової компенсації за невикористану в період з 2012 по 2021 роки щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, оскільки у вказаний період позивач фактично обрала реалізувала своєї право на інший вид щорічної додаткової відпустки.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що станом на день виключення її зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідач не провів з нею повного розрахунку при звільнені, а саме не виплатив їй грошову компенсацію за невикористану в 2012-2021 роках додаткову відпустку передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2021 року №702.
Вважає, що вона має право на отримання у вказаний період додаткової відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки проходила службу на посаді, передбаченій Додатком №2 до постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 № 702 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що  відповідно до абз. 2 п. 12 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, та абз. 3 п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. В свою чергу, ОСОБА_1 07.09.2021 було виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, в розмірі 22773,80 гривень. 
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що старший солдат ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді старшого механіка відділення радіозв`язку радіовзводу роти зв`язку та радіотехнічного забезпечення батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 06.08.2021 №23-РС ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 5 с т. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2021 №163 її з 11 серпня 2021 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
ОСОБА_1 стверджує, що посада «старшого механіка відділення радіозв`язку», на якій вона в період з 2012 по 2021 роки проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , передбачена в затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 Переліку військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку. У зв`язку з цим, позивач вважає, що у вищезазначений період проходження нею військової служби на вказаній посаді, вона на підставі частини 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мала право на отримання щорічної додаткової відпустки зі збереженням грошового забезпечення.
Разом з тим, судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що протягом 2012-2021 років своїм правом на додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач не скористалась, в тому числі й у зв`язку із введенням з 2014 року особливого періоду.
При цьому, з наявної у матеріалах справи копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2021 №163 вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби та виключені її зі списків особового складу, грошова компенсація за невикористану в 2012-2021 роках додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», їй виплачена не була.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 зверталась до військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просила нарахувати та виплату їй грошову компенсацію за невикористану нею в період проходження служби додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Розглянувши вказану заяву, військова частина НОМЕР_1 надіслала позивачу лист від 17.09.2021 №350/249/1279, в якому повідомила, що згідно Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, надаються військовослужбовцям у році, то настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.
Таким чином, військовослужбовці мають право на дану щорічну додаткову відпустку чи її грошову компенсацію виключно під час проходження військової служби на встановлених керівними документами військових посадах за минулий рік, а не після звільнення. Крім того, вказана відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на певних посадах. Враховуючи вищезазначене, військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що так як під час дії особливого періоду, який триває по теперішній час, щорічні додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, а їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено, то вказані додаткові відпустки в особливий період не можуть вважатися такими, що є невикористані, та в подальшому підлягати грошовій компенсації.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати їй під час звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористану в 2012-2021 роках додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ст. 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1-2 Закону №2011-XII закріплено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них визначено статтею 10-1 Закону №2011-XII.
Відповідно до пункту 8 зазначеної статті передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Приписами пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення.
Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.
Зміст пункту 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» свідчить про те, що право на отримання передбаченої цією нормою додаткової відпустки мають, зокрема, військовослужбовців, які виконують обов`язки, пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або ж виконують свої обов`язки в умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я.
Перелік військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку, затверджений в Додатку №2 до постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 № 702.
Визначення особливого періоду надано в Законі України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі Закон №3543-XII) та Законі України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закон №1932-XII ).
Так, статтею 1 Закону №3543-XII визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Натомість, за визначенням статті 1 Закону № 1932-XII особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
При цьому, під мобілізацією розуміють комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу (ст. 1 Закону №3543-XII).
Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону №3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, було постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Водночас, відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Таким чином, зі змісту зазначеної норми видно, що військовослужбовець, який під час проходження військової служби не використав додаткову відпустку, право на яку він мав відповідно до закону, при звільненні його з військової служби має право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки.
Спірні правовідносини щодо отримання позивачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням з військової служби виникли в особливий період.
Тобто, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII.
Разом з тим, норми Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право військовослужбовців на отримання у рік звільнення грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2021 року у справі №1.380.2019.006595 (провадження №К/9901/24165/20).
Як встановлено судом першої інстанції, в спірний період з 2012 по 2021 роки ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого механіка відділення радіозв`язку радіовзводу роти зв`язку та радіотехнічного забезпечення батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення.
Також встановлено, що у затвердженому Додатком №2 до постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 № 702 Переліку військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку, в розділі «Посади військовослужбовців, які несуть бойове чергування з протиповітряної оборони, протичовнової оборони, спеціальне чергування з протипідводно-диверсійної оборони та забезпечують недоторканність повітряного простору та простору в межах територіального моря України» під номером 129 передбачена посада «старший механік».
При цьому, в затвердженому наказом Міністерства оборони України від 29.12.2017 №711 «Переліку військових частини, підрозділів, які несуть бойове чергування з протиповітряної оборони, протичовнової оборони, спеціальне чергування з протипідводно-диверсійної оборони та забезпечують недоторканність повітряного простору та простору в межах територіального моря України, а також виконують функцію з прикриття важливих об`єктів» міститься військова частина НОМЕР_1 , де позивач проходив військову службу.
Вказане свідчить, що ОСОБА_1 , як військовослужбовець, яка в період з 2012 по 2021 роки проходила службу на посаді, передбаченій Додатком №2 до постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 № 702, мала право на отримання у вказаний період додаткової відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Разом з тим, відмовляючи позивачу у виплаті при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану протягом 2012-2022 років додаткову відпустку військова частина НОМЕР_1 у листі від 17.09.2021 №350/249/1279 зазначала про те, що під час дії особливого періоду щорічні додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, а їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено, а тому то вказані додаткові відпустки в особливий період не можуть вважатися такими, що є невикористані, та в подальшому підлягати грошовій компенсації.
Зокрема, пунктами 17 та 19 статті 10-1 Закону №2011-XII встановлені обмеження щодо реалізації права на отримання додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, згідно з якими в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Натомість, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що у 2012-2021 роках своїм правом на отримання додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, позивач не скористався, в тому числі й у зв`язку з введенням в 2014 році особливого періоду.
Водночас, абзацом 3 пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №240/42312/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, за період з 2016 року по 2021 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 11.08.2021, а також зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, за період з 2016 року по 2021 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 11.08.2021.
Отже, на підставі вищезазначеного судового рішення ОСОБА_1 реалізувала своє право на отримання за період з 2016 по 2021 роки щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» та ст. 182-1 Кодексу законів про працю України.
Крім того, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №240/42312/21 встановлено, що в період з 2012 року по 2015 рік ОСОБА_1 надавалась щорічна додаткова відпустка як одинокій матері.
Також, наявною у матеріалах справи копією розрахунково-платіжної відомості військової частини НОМЕР_1 №194 за вересень 2021 року підтверджується, що ОСОБА_1 при звільненні з військової служби була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в розмірі 22773,80 гривень.
Слід також зазначити, що додаткова відпустка учаснику бойових дій передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, щорічна додаткова соціальна відпустка одинокій матері, передбачена ст.19 Закону України «Про відпустки» та ст. 182-1 Кодексу законів про працю України, а додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, які пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачена абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII.
Всі вищезазначені види відпусток є додатковими відпустками. Надання указаних щорічних додаткових відпусток передбачено трьома різними законами.
Таким чином, у межах спірних правовідносин позивач, як одинока матір, яка в період з 2012 по 2021 роки реалізувала своє право отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» та ст. 182-1 Кодексу законів про працю України, шляхом безпосереднього використання такої відпустки в період з 2012 року по 2015 рік та отриманням грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, за період з 2016 року по 2021 рік, а також, як учасник бойових дій, якому виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, претендує на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період несення нею військової служби за посадою, виконання обов`язків за якою пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я.
Разом з тим, відповідно до абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Отже, зазначена норма спеціального закону передбачає право військовослужбовців за своїм вибором отримати додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення, як компенсацію за виконання обов`язків військової служби, які пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, або додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі іншого закону. Тобто, військовослужбовці, за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII та на підставі іншого закону, мають права на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.
Відповідно, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену ст.19 Закону України «Про відпустки» та ст. 182-1 Кодексу законів про працю України, а також за додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку, передбачену абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, і навпаки.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 31.03.2021 у справі №520/7314/2020.
За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення, заявлених ОСОБА_1 вимог щодо виплати їй грошової компенсації за невикористану в період з 2012 по 2021 роки щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, оскільки у вказаний період позивач фактично обрала реалізувала своєї право на інший вид щорічної додаткової відпустки.
Тобто, у зазначеному вище періоді позивач фактично обрав вид додаткової щорічної відпустки як учасник бойових, а наявна у матеріалах справи копія розрахунково-платіжної відомості військової частини НОМЕР_1 №194 за вересень 2021 року підтверджує, що ОСОБА_1 при звільненні з військової служби була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в розмірі 22773,80 гривень.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.