справа № 752/22077/16-ц                                      головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
провадження № 22-ц/824/2942/2023    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         22 травня 2023 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Жванко О.Є.	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Коломійцем Віталієм Анатолійовичем, на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства «CGM Czech a.s» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Таміла Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-
 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2016 року акціонерне товариство «CGM Czech a.s» (далі - АТ «CGM Czech a.s») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Т. О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна.
Позовна заява мотивована тим, що у 2009 році Чеське підприємство АТ «Ставбі», яке в подальшому було перейменоване на АТ «CGM Czech a.s.», інвестувало кошти в будівництво квартири АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ним 13 березня 2013 року.
У 2014 році розпочато процедуру його банкрутства і Крайовий суд м. Градець-Кралове Чеської Республіки постановою від 15 жовтня 2014 року призначив арбітражного керуючого ОСОБА_3, який мав право розпоряджатися його майном.
Наприкінці 2014 року ОСОБА_3 стало відомо про продаж спірної квартири від його імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 19  ютого 2014 року, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 травня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т. О.
Особи, які підписали від імені товариства довіреність на право відчуження нерухомого майна, - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , заперечують факт її видачі, підпис уповноваженої працівниці пошти Чеської Республіки - ОСОБА_16, яка нібито посвідчила довіреність, є підробленим і штамп пошти не відповідає дійсному, що підтверджується офіційною відповіддю Пошта Праги на запит, що також є доказом того, що довіреність була підроблена. Отже, квартира вибула із права власності позивача поза його волею, внаслідок підробки довіреності представника позивача.
Оскільки ОСОБА_7 при укладенні оспорюваного правочину діяв на підставі підробленої довіреності, квартира вибула з володіння власника поза його волею, внаслідок вчинення злочину, тому договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний недійсним на підставі статті 203 ЦК України, а квартира - повернута законному власнику. Крім того, продаж квартири відбувся за надто заниженою вартістю.
Ураховуючи викладене, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, АТ «CGM Czech a.s» просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12 травня 2014 року, укладений між АТ «CGM Czech a.s.» в особі представника ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т. О., зареєстрований у реєстрі за № 1155; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер рішення: 12970847 від 12 травня 2014 року) та повернути у власність АТ «CGM Czech a.s.» вказану квартиру. 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року позов Акціонерного товариства «CGM Czech a.s» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Таміла Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 12 травня 2014 року, укладений між Акціонерним товариством «CGM Czech a.s.» в особі представника ОСОБА_9, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Київського нотаріального округу Ситницькою Т.О., зареєстрованого в реєстрі № 1155.
Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1   та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Повернуто у власність Акціонерному товариству «CGM Czech a.s.» квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 00 копійок з кожного. 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Акціонерного товариства «CGM Czech a.s» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Таміла Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.
Не погоджуючись із заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року адвокат Бєжанова А.В. представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Бєжанової Анни Володимирівни - представника ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року залишено без змін.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі №752/22077/16-ц за позовом акціонерного товариства «CGM Czech a.s.» в особі арбітражного керуючого ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Таміла Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, залишено без задоволення (т.6, а.с. 200-202).
Не погодившись із заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року, ОСОБА_8 , через представника - адвоката Коломійця Віталія Анатолійовича, 22 липня 2022 року надіслала апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що рішення суду першої інстанції щодо задоволення заяви позивача про збільшення позовних вимог є помилковим та таким, що не відповідає нормам процесуального права, оскільки одночасна зміна предмета і підстав позову не допускається. 
Також вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги той факт, що позивач не висуває позовних вимог до ОСОБА_9 та не ставить під сумнів дійсність довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_9 від імені Акціонерного товариства «GGM Chech a.s.», на підставі якої був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу квартири.
Наголошує, що представник позивача, який діяв на підставі довіреності і відповідачі мали право вільно визначати ціну квартири, що відчужувалася за спірним договором, а отже їх дії не суперечили ч. 1 ст. 203 ЦК України. Зазначає, що позивач мав достатньо підстав знати про надходження коштів на банківський рахунок, ідентифікувати платіж, як такий, що був здійснений у якості оплати за продаж квартири, мав дані про номер та дату договору, а також про платників (відповідачів у справі). На думку апелянта, з документів, наданих банком, вбачається, що позивач схвалив укладення договору купівлі-продажу представником за довіреністю ОСОБА_4 , який діяв в межах наданих йому довіреністю повноважень, оскільки прийняв кошти на банківський рахунок, користувався ними та не висував заперечень щодо ціни продажу після укладення договору більше як два з половиною роки.
Апелянт стверджує, що статистичні дані з сайту нерухомості, зокрема, і сайту domik.ua, на які посилається суд першої інстанції, не можуть бути належним та допустими доказом середньої вартості квадратного метра квартир в Києві на 19 травня 2014 року. Наголошує, що належним доказом вартості нерухомого майна мав би бути звіт про оцінку майна. Окрім того, зауважує, що як вбачається, відчуження відбувалося на початку активних бойових дій, у зв`язку з чим іноземний інвестор поспішно продав своє майно, яке нині може знецінитися або взагалі нічого не коштувати.
Також апелянт звертав увагу апеляційного суду на те, що позивачем не заявлялося клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет спростування дійсності підписів. Тому вважає, що висновок суду першої інстанції щодо взяття до уваги заперечень директорів, які зазначені в довіреності як підписанти, проти підписання довіреності - не є належним і допустимим доказом.
Окрім вищевикладеного, апелянт наголошував на тому, що з 01 січня 2002 року усі чеські компанії мають можливість складати консолідовану фінансову звітність за міжнародними стандартами. Починаючи з 01 січня 2004 року усі компанії Чехії, які складають консолідовану фінансову звітність, перейшли на застосування міжнародних стандартів у своїй діяльності. Міжнародні стандарти бухгалтерського обліку 16 (МСБО 16) «Основні засоби» та (МСБО 40) «Інвестиційна нерухомість» містять такі оцінки майна  як «балансова вартість», «вартість, визначена суб`єктом господарювання», «справедлива вартість».
Апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на норми ст. 228 ЦК України є помилковим та не відповідає обставинам справи, оскільки оспорюваний договір не спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, а також не підтверджено наявність вини сторін правочину, яка виражалась у намірі порушити публічний порядок, що є однією з умов нікчемності правочину.
На думку апелянта, суд першої інстанції, вирішуючи дану справу, не взяв до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі № 645/4220/16-ц. Додатково зазначає й правову позицію, викладену в постанові ВСУ від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16 та практику ЄСПЛ щодо гарантій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Окрім вищевикладеного, апелянт стверджував, що ОСОБА_7 був представником позивача в Україні, представляв його інтереси в українських установах, організаціях, зокрема, укладав інвестиційні договори, відкривав інвестиційні рахунки позивача в українському банку, на які були зараховані кошти від продажу оскаржуваної квартири. Наголошу, що саме ОСОБА_7 , як представник позивача, був ідентифікований керівництвом ОСББ, у відання якого входили об`єкти нерухомості, що належали позивачу, саме ним вносилися комунальні платежі за вказані об`єкти тощо.
Вважає, що позивач, прийнявши кошти від відповідачів за оскаржуваним договором, не маючи претензій до них, а також не цікавлячись відчуженою квартирою, зокрема, не сплачуючи комунальних платежів, підтвердив, що правочин було здійснено за його волею. На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 27 червня 2018 року у справі №668/13907/13-ц щодо застосування норм ст.ст. 92, 237-239, 241 ЦК України.
Поряд з цим апелянт вказує, що суд першої інстанції всупереч нормам Конституції України, ЦПК України, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ, відмовив відкласти судове засідання за клопотанням представника відповідача-1 адвоката Коломійця В.А., вирішив справу за відсутності відповідача-1 та його представника, чим порушив право відповідача брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
16 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві позивач просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
 
При цьому позивач зазначав, що висновком технічного та почеркознавчого дослідження було встановлено, що підписи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на довіреності від 19 лютого 2014 року були виконані не рукописним способом, а отримані з одного й того ж підпису за допомогою технічних засобів (монтажу). Тобто підписи зазначених осіб є підробленими (т.2, а.с. 132-138). А відтак, вважає, що враховуючи той факт, що довіреність, на підставі якої був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу є підробленою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири недійсним, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Вказує, що при вирішенні даної справи мають бути враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 листопада 2019 року у справі №752/22080/16-ц, від 06 листопада 2019 року та від 30 червня 2021 року у справі №752/4256/17, від 29 січня 2020 року та від 20 жовтня 2020 року по справі № 752/4254/17, від 19 травня 2021 року по справі № 752/22078/16-ц.
 
На думку позивача, норми статті 241 ЦК України, на які апелянт посилається у апеляційній скарзі, не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Оскільки за змістом вказаної статті необхідно, щоб повірений мав статус представника з відповідними повноваженнями, вказаними в довіреності й при виконанні доручення повірений перевищив обсяг повноважень, вказаних у довіреності. Натомість у даному випадку судами встановлено, що довіреність не видавалася, є підробленою і ОСОБА_7 взагалі не уповноважувався позивачем на вчинення дій від його імені.
 
Поряд з цим, позивач також вказував, що за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності у особи, яка підписувала договір купівлі-продажу квартири та відсутності вільного волевиявлення позивача на відчуження належного йому майна, сам факт перерахування коштів відповідачами на рахунок «CGM Czech a.s.», права якого щодо розпорядження коштами на рахунках були обмежені з 27 травня 2014 року у зв`язку  початком процедури банкрутства, не може свідчити про схвалення оспорюваного договору.
 
Окрім того, зазначав, що наведені апелянтом висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 645/4220/16-ц (провадження №61-19921св) від 13 листопада 2019 року та постанові Верховного Суду України у справі № 6-2776сц16 від 18 січня 2017 року стосуються правовідносин щодо витребування майна з чужого незаконного володіння за відсутності між позивачем та відповідачем договірних правовідносин та не є подібними до правовідносин про визнання недійсним договору, укладеного між позивачем та відповідачем.
 
Також звертав увагу на висновки Верховного Суду в даній справі, викладені в постанові від 18 січня 2023 року.
 
Вважає, що висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 668/13907/13-ц та Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року по справі № 6-62цс16 не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки наведені справи стосувалися повноважень органів юридичної особи та осіб, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону діють від імені юридичної особи, тоді як ОСОБА_7 не мав жодних повноважень діяти від імені акціонерного товариства «CGM Czech a.s».
 
У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів.
 
Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Відповідач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_12 і просив її задовольнити.
 
Інші учасники справи,  належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 березня 2009 року між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та АТ «Ставбі», яке в подальшому було перейменоване на АТ «CGM Czech a.s.», укладено інвестиційний договір про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27, предметом якого, в тому числі, був об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_1 (а. с. 8-19, т. 1).
Вартість об`єкту інвестування становила 123 376 доларів США (а. с. 20, т. 1).
29 вересня 2011 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та АТ «CGM Czech a.s.» укладено договір про внесення змін та доповнень до інвестиційного договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27, за умовами якого  АТ «CGM Czech a.s.» набуло прав та обов`язків довірителя за інвестиційним договором про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27  (а. с. 21-22, т. 1).
07 березня 2013 року АТ «CGM Czech a.s.» отримало свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,4 кв. м, та зареєструвало право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна (а. с. 43, т. 1).
12 травня 2014 року між АТ «CGM Czech a.s.» (продавець), від імені та в інтересах якого на підставі в довіреності діяв ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 (покупець-1), ОСОБА_2 (покупець-2) укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким продавець передав у власність покупців, а покупці прийняли від продавця у власність, у рівних частках, тобто по 1/2 частці кожний, квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 35-36, т. 1).
Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 186 428,84 грн., що на день укладення та нотаріального посвідчення цього договору є еквівалентом 16 080 доларів США. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т. О. та зареєстровано в реєстрі за № 1155.
Рішенням районного суду м. Кутна Гора Чеської Республіки від 20 квітня 2018 року, яке набрало законної сили 11 вересня 2018 року, встановлено факт відсутності повноважень у ОСОБА_13 на укладення спірного договору, оскільки довіреність від 01 липня 2014 року ніколи не видавалася повноважними особами товариства, була підроблена та є фіктивною (а. с. 183-192, т. 2).
Відповідно до висновку технічного та почеркознавчого дослідження Українського центру судових експертиз від 30 жовтня 2017 року № 1-30/10 підписи ОСОБА_10 та ОСОБА_14 на довіреностях від 01 липня 2014 року та від 19 лютого 2014 року були виконані не рукописним способом, а отримані з одного й того ж підпису за допомогою технічних засобів (монтажу) (а. с. 132-137, т. 2).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири від 12 травня 2014 року є недійсним, оскільки він був укладений ОСОБА_4 від імені позивача без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення продавця на його укладення. Оскільки квартира вибула з володіння позивача не з його волі, а внаслідок незаконних дій ОСОБА_9 , тому в порядку статті 388 ЦК України має бути повернута її законному власнику - АТ «CGM Czech a.s.».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до статті 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї особи.
Згідно із приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , укладаючи 12 травня 2014 року від імені АТ «CGM Czech a.s.» договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1   зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не був уповноваженою особою позивача на укладення зазначеного договору у зв`язку з тим, що довіреність, на підставі якої він діяв, ніколи не видавалася повноважними особами товариства, була підроблена та є фіктивною, що встановлено рішенням Районного суду м. Кутна Гора Чеської Республіки від 20 квітня 2018 pоку, яке набрало законної сили 11 вересня 2018 pоку.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що зазначене судове рішення завірено належним чином, оскільки з матеріалів справи вбачається, що рішення Районного суду м. Кутна Гора Чеської Республіки від 20 квітня 2018 року, надане чеською мовою, містить необхідні реквізити, а саме: підпис посадової особи та печатку суду. Також позивачем надано суду переклад цього рішення на українську мову, виконаний перекладачем ОСОБА_15 , який зазначив, що відповідає за вірність перекладу. Справжність підпису перекладача Чернишова Д.П. засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О., який прошив, пронумерував і скріпив печаткою 17 аркушів, що включають рішення суду чеською та переклад українською мовами. Наведені дії вчинені нотаріусом у відповідності до Глави 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.
Пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що визнання рішення іноземного суду - це поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статей 81, 82 вказаного Закону в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин. Визнання та виконання таких рішень здійснюється у порядку, встановленому законом України (глави 1 та 2 розділу ІХ ЦПК України).
Водночас стаття 3 цього Закону вказує, що якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.
28 травня 2001 року між Україною та Чеською Республікою укладено Договір про правову допомогу у цивільних справах, який ратифіковано Законом України від 10 лютого 2002 року і який набув чинності 18 листопада 2002 року.
Відповідно до пункту 5 статті 55 вказаного Договору на території Договірних Сторін визнаються також без спеціального провадження рішення органів юстиції у цивільних справах, які не потребують за своїм характером виконання, якщо інше не передбачено цим Договором.
Встановлено, що рішення Районного суду м. Кутна Гора Чеської Республіки від 20 квітня 2018 року не потребує за своїм характером виконання в Україні, оскільки встановлює лише юридичний факт фіктивності довіреності від 01 липня 2014 року. При таких обставинах вказане судове рішення визнається в Україні як на території Договірної Сторони без спеціального провадження рішення органів юстиції.
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до технічного та почеркознавчого дослідження Українського центру судових експертиз № 1-30/10 від 30 жовтня 2017 року підписи ОСОБА_10 та ОСОБА_5 на довіреності від 01 липня 2014 року та від 19 лютого 2014 року були виконані не рукописним способом, а отримані з одного й того ж підпису за допомогою технічних засобів (монтажу).
За таких обставин, суд першої інстанції, дослідивши кожний доказ окремо та у взаємному зв`язку з іншими доказами у їх сукупності, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірну квартиру та повернення її власнику.
Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд, переглядаючи дану справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 752/4256/17 (провадження № 61-12120св19), у справі № 752/22080/16-ц (провадження № 61-12256св19), від 29 січня 2020 року у справі № 752/4254/17 (провадження № 61-15176св19), від 20 жовтня2020 року у справі № 752/4254/17 (провадження № 61-7641св20), від 19 травня 2021 року у справі № 752/22078/16 (провадження № 61-8663св20).
Посилання апелянта на те, що позивач схвалив укладення договору купівлі-продажу, оскільки прийняв кошти на банківський рахунок, користувався ними та не висував заперечень щодо ціни продажу апеляційний суд до уваги не приймає, зважаючи на вище встановлені обставини.
Поряд з цим, слід наголосити, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).
Вказана норма презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а, отже, не могла їх перевищити.
Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 травня 2016 року в справі № 6-2612цс16.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 710/2175/15-ц (провадження № 61-5322св18), від 27 червня 2018 року у справі № 395/465/15-ц (провадження № 61-8726св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 664/998/17 (провадження № 61-14501св18).
Отже, враховуючи, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 12 травня 2014 року ОСОБА_7 не мав повноважень на його укладення, то положення статті 241 ЦК України щодо наступного схвалення правочину також не може бути застосоване.
Також колегія суддів не бере до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27 червня 2018 року в справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18), оскільки фактичні обставини згаданої справи та справи, що переглядається, є різними. Так, предметом спору у справі № 668/13907/13-ц є договір купівлі-продажу, підписаний головою правління юридичної особи, який діяв на підставі статуту. У справі ж, яка переглядається наразі, оспорюваний договір від імені позивача підписав ОСОБА_7 , який, як встановлено рішенням районного суду м. Кутна Гора Чеської Республіки від 20 квітня 2018 року, діяв на підставі фіктивної довіреності.
Крім того, колегією суддів розцінюються критично доводи апелянта в частині, що стосуються дійсності та реальності ціни продажу квартири обумовленої сторонами договору, та тих обставин, що усі чеські компанії мають можливість складати консолідовану фінансову звітність за міжнародними стандартами, а отже, сторони договору мали змогу визначати ціну за домовленістю, оскільки самі по собі ці доводи без підтвердження їх належними та допустимими доказами є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.
Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то на думку апеляційного суду вони також є неспроможними та такими, що не спростовують законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції, викладених у заочному рішенні, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та висновків суду першої інстанції, що крім іншого підтверджується, в тому числі висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 січня 2023 року під час перегляду даної справи за касаційною скаргою відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Коломійцем Віталієм Анатолійовичем, - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

          Головуючий:                                                                                          Р.В. Березовенко

         Судді:                                                                                                        О.Ф. Лапчевська

       Г.І. Мостова