Номер провадження: 22-ц/813/487/23 
Справа № 520/13003/16-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С., 
За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року на дії і рішення державного виконавця по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії і рішення старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Шапоренка Дмитра Володимировича
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, у якій просила суд:
-визнати дії старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Шапоренка Д.В. – неправомірними; 
-визнати постанови виконавчого провадження за №61009072, винесені старшим державним виконавцем Шапоренко Д.В. від 20.01.2020 року на підставі виконавчого листа №520/13003/16ц, виданого 22.03.2019 року Київським районним судом – незаконними;
-скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №61009072 від 20.01.2020 року.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії і рішення старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Шапоренка Дмитра Володимировича у вигляді вимог про визнання неправомірними дій державного виконавця по винесенні постанов 21.02.2020 року у виконавчому провадженні №61009072, визнання незаконними постанов виконавчого провадження №61009072 від 20.01.2020 року на підставі виконавчого листа №520/13003/16ц, виданого 22.03.2019 року Київським районним судом та скасуванні постанови про відкриття виконавчого провадження №61009072 від 20.01.2020 року.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд:
1.ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року - скасувати;
2.ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії і рішення старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Шапоренка Дмитра Володимировича – задовольнити, а саме:
-визнати дії старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Шапоренка Дмитра Володимировича – неправомірними;
-визнати постанови виконавчого провадження за №61009072, винесені старшим державним виконавцем Шапоренко Д.В. від 20.01.2020 року на підставі виконавчого листа №520/13003/16ц, виданого 22.03.2019 року Київським районним судом – незаконними;
-постанови виконавчого провадження за №61009072 від 20.01.2020 року про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження - скасувати;
-зобов`язати старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Шапоренка Д.В. по закритому виконавчому провадженню за №58711952 повернути відраховану суму з пенсії ОСОБА_1 . 
У відзиві на апеляційну скаргу, старший державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Шапоренко Д.В., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року – без змін. 
На адресу суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшла відповідь на вищевказаний відзив державного виконавця, у якій представник апелянта фактично підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 20.04.2023 року,  з`явився представник Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі – Перчик Віталій. 
Інші учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника виконавчої служби, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала на розгляді цивільна справа №520/13003/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_4 про поділ житлового будинку, визначення порядку користування земельною ділянкою, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.
За наслідком розгляду вказаної справи, 11 червня 2018 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_4 про поділ житлового будинку і визначення порядку користування земельною ділянкою - задоволено. Поділено житловий будинок літ. «А», з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_1 : У власність ОСОБА_3 виділено приміщення в будинку літ. «А» 1-1 кухня площею 6,1 кв.м., 1-2 житлова площею 8,8 кв.м., 1-3 житлова площею 8,7 кв.м., коридор площею 4,9 кв.м., 1\2 частину мостіння і огорож, загальною інвентаризаційною вартістю 74445 грн, що складає 49\100 частин домоволодіння; У власність ОСОБА_1 виділено приміщення в будинку літ. «А» 1-4 житлова площею 17,6 кв.м., 1-5 веранда площею 8,7 кв.м., з господарських споруд сарай літ. «Б», навіс літ. «Д», 1\2 частину мостіння і огорож, загальною інвентаризаційною вартістю 78801 грн, що складає 51\100 частину домоволодіння. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 49\100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , що загалом складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 54,8 кв.м., господарських будівель - сараю літ. «Б», навісу літ. «Д», мостіння, огорожі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 51\100 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що загалом складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 54,8 кв.м., господарських будівель - сараю літ. «Б», навісу літ. «Д», мостіння, огорожі. Визначено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,530 га по АДРЕСА_1 між співвласниками будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування - залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 14501 гривня 97 копійок.
Вказане рішення суду, набрало законної сили 12.07.2018 року.
Надалі, вважаючи рішення суду постановленим з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин справи,  ОСОБА_1  звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.06.2018 року. 
За наслідком розгляду апеляційної скарги, Одеським апеляційним судом 13 лютого 2019 року ухвалено постанову, якою рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року – залишено без змін.
Ухвалою Верховного суду від 05 квітня 2019 року відкрито провадження по справі за касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ житлового будинку і визначення порядку користування земельною ділянкою, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.
Судом також встановлено, що до подання ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року, Київським районним судом міста Одеси на виконання вказаного рішення, яке набрало законної сили, 22 березня 2019 року було видано виконавчий лист №520/13003/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 14501 гривня 97 копійок.
Зазначений виконавчий лист, ОСОБА_3 надала до виконання до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якій державним виконавцем Манзенюком Р.М. було винесено 25 березня 2019 року постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58711952.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2019 року було частково задоволена скарга ОСОБА_1 та визнані дії старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Манзенюк Р.М. в частині відкриття 25 березня 2019 року виконавчого провадження ВП №58711952 – неправомірними і скасовані винесені в рамках даного виконавчого провадження: постанова про відкриття виконавчого провадження, від 25.03.2019 року; постанова про арешт майна боржника, винесена 26.06. 2019 року; постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесену 26.06.2019 року.
13.01.2020 року, на виконання ухвали суду від 28.11.2019 року, старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Шапоренка Д.В. були скасовані процесуальні документи по виконавчому провадженню №58711952, в тому числі і постанова про відкриття вказаного виконавчого провадження.
Також судом встановлено, що 17.01.2020 року на адресу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від представника ОСОБА_3 надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/13003/16ц виданого 22.03.2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат в сумі 14501 гривня 97 копійок. 
20.01.2020 року старшим державним виконавцем відділу Шапоренко Д.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №61009072 по примусовому виконанню виконавчого листа №520/13003/16-ц. 
Одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження виконавцем Шапоренко Д.В. 20.01.2020 року винесені постанови про стягнення виконавчого збору, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, які були направлені боржнику та отримані ОСОБА_1 25.01.2020 року, про що вона не заперечувала у судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що під час розгляду скарги не знайшло підтвердження порушення законодавства з боку державного виконавця під час винесення 20.01.2020 року постанов про відкриття виконавчого провадження №61009072, а також постанов про стягнення виконавчого збору та розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, а тому в її задоволенні слід відмовити. 
Проте апеляційний суд не може повністю погодитися із такими висновками районного суду, оскільки вони не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). 
Згідно ч.1 ст. 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».
Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» ( далі - Закон), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження на примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах у межах повноважень та у спосіб, визначеними цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.
Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із ч. 5 ст. 26 Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.28 Закону, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із скаргою на рішення та дії державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Шапоренка Д.В. в частині винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №61009072 по примусовому виконанню виконавчого листа №520/13003/16-ц, виданого 22.03.2019 року Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 14501,97 грн., ОСОБА_1 посилалася на те, що відновивши 20.01.2020 року виконавче провадження за №61009072, державний виконавець Шапоренко Д.В. виніс незаконні постанови:
-про відкриття виконавчого провадження;
-про стягнення виконавчого збору;
-про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. 
ОСОБА_1 зазначала, що дії державного виконавця не відповідають вимогам ст. 41 Закону, відповідно до якої, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Проте, судом встановлено, що виконавче провадження №58711952, яке було відкрито постановою від 25.03.2019 року, було закрито шляхом скасування постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем 13.01.2020 року на підставі ухвали Київського районного суду м.Одеси від 28.11.2019 року. 
Отже, судом не визнається порушенням Закону факт відкриття виконавчого провадження як відновлення виконавчого провадження про що заявлено у скарзі заявницею, оскільки як встановлено матеріалами справи, виконавче провадження №61009072 було «відкрито 20.01.2020 року» а не «відновлене 20.01.2020 року» на підставі виконавчого листа №520/13003/16-ц, виданого 22.03.2019 року Київським районним судом м.Одеси та заяви представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 про відкриття виконавчого провадження. 
Таким чином, враховуючи те, що на момент винесення оспорюваної постанови про відкриття виконавчого провадження №61009072 – 20.01.2020 року, відкрите раніше виконавче провадження №58711952 по цьому ж виконавчому листу було закрите, тому перешкод у відкритті виконавчого провадженні не було.
З огляду на викладене правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанцій в частині того, що оскільки під час винесення 20.01.2020 року постанови про відкриття виконавчого провадження №61009072 порушення законодавства з боку державного виконавця не встановлено, тому і відсутні підстави для визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Шапоренка Д.В. про відкриття виконавчого провадження №61009072 від 20.01.2020 року.
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що в порушення п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому листі, виданому Київським районним судом м.Одеси 22.03.2019 року відсутня резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень. 
Проте вказані доводи апелянта є безпідставними, оскільки як вбачається з наявної у матеріалах справи копії вищевказаного виконавчого листа, у ньому зокрема зазначена наступна резолютивна частина рішення: «Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 судові витрати в сумі 14501 грн 97 коп.» (Том І: а.с. 58). 
Отже, доводи ОСОБА_1 в цій частині спростовуються матеріалами справи, оскільки як вірно встановлено судом, виконавчий лист видавався в частині рішення про стягнення судових витрат що і відображено у виконавчому документі. 
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що порушенням законодавства також є те, що державний виконавець Шапоренко Д.В. не міг виконувати конкретні дії на виконання рішення суду відкритим за ВП №61009072, оскільки цей державний виконавець також відкривав і попереднє ВП за №58711952. Проте відкриття ВП №61009072 державним виконавцем Шапоренко Д.В. ніяким чином не порушує права боржника. 
Посилання апелянта про ненаправлення копій документів, на підставі яких вдруге відкрито виконавче провадження – не є порушенням прав боржника, оскільки вимоги ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» стосуються документів виконавчого провадження, винесених саме державним виконавцем, до яких не відносяться заяви сторін виконавчого провадження та виконавчі документи, а боржник відповідно до ч.1 ст. 19 вказаного Закону має право ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження та робити з них виписки, знімати копії. 
Жодних інших доводів на спростування висновків суду в частині вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження за №61009072 від 20.01.2020 року, апеляційна скарга не містить, тому в цій частині ухвалу суду слід залишити без змін.
Разом з тим, що стосується вимог скарги ОСОБА_1 про визнання незаконними постанов старшого державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, то апеляційний суд звертає увагу на наступне. 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;
2) авансового внеску стягувача; 
3) стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
За змістом ч.ч.1-3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
За змістом п. 5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Згідно із ч.2 ста. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою – ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» - закріплено, що  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі №127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18) та від 19 травня 2020 року у справі №754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19), а також у постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 361/1222/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 758/6070/19).
З урахуванням зазначених норм права та релевантної судової практики, вимоги скарги про визнання незаконними постанов старшого державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, розглядаючи зазначені вимоги скарги в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанцій у порушення норм процесуального права не звернув належної уваги на те, що правовідносини в частині визнання незаконними постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є адміністративно-правовими, а тому справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням зазначеного, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку частково (у частині визнання незаконними постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження) із закриттям провадження у справі у зазначеній частині.
В іншій частині (визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження) колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення скарги.
З урахуванням зазначеного, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права в частині вимог скарги про визнання незаконними постанови старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Шапоренка Дмитра Володимировичапро стягнення виконавчого збору та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що судове рішення у цій частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене із порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування із частковим закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно із ч. 1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч.1 ст.255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. 
Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).
Крім того, відповідно до ч.4 ст.377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст.255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. 
З огляду на наявність у справі об`єднаних заявницею в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства та на встановлену ч. 1 ст. 266 та ч. 4 ст. 377 ЦПК України імперативну заборону передавати в таких випадках справи до іншого суду першої інстанції за встановленою юрисдикцією, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду з вищевказаними вимогами в порядку адміністративного судочинства до Одеського окружного адміністративного суду.
Окрім того, що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування постанови виконавчого провадження за №61009072 від 20.01.2020 року про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про зобов`язання старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Шапоренка Д.В. по закритому виконавчому провадженню за №58711952 повернути відраховану суму з пенсії ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає наступне. 
Так, статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 ст. 367 ЦПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з поданої ОСОБА_1 до суду першої інстанції скарги, остання не заявляла вимог про скасування постанови виконавчого провадження за №61009072 від 20.01.2020 року про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про зобов`язання старшого державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Шапоренка Д.В. по закритому виконавчому провадженню за №58711952 про повернення відрахованої суму з пенсії ОСОБА_1 , тому, з урахуванням вищевказаних вимог закону не можуть бути предметом розгляду по даній скарзі, однак можуть бути предметом окремого розгляду суду при звернення із відповідною скаргою сторони виконавчого провадження. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 368, 377, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання незаконними постанов виконавчого провадження за №61009072 про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, винесені старшим державним виконавцем Шапоренко Д.В. від 20.01.2020 року на підставі виконавчого листа №520/13003/16-ц, виданого 22.03.2019 року Київським районним судом – скасувати та провадження в цій частині закрити. 
Роз`яснити  ОСОБА_1 право на звернення до суду з вищевказаними вимогами в порядку адміністративного судочинства до Одеського окружного адміністративного суду.
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21.04.2023 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова