УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2023 року
м. Київ
справа № 456/3199/22
провадження № 51-2662 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу з доповненнями засудженого   ОСОБА_4 та касаційну скаргу його захисника ОСОБА_5 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 грудня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, 
встановив:
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 грудня 2022 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Рихтичі Дрогобицького району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема, вироком Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 15 березня                 2017 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік  6 місяців, звільненого з місць позбавлення волі умовно-достроково             15 серпня 2018 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від  07 серпня 2018 року з невідбутим строком покарання - 3 місяці 8 днів, судимість якого не знята та не погашена у встановленому законом порядку,
засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України, а саме, у відкритих викраденнях чужого майна (грабежах), вчинених повторно, в умовах воєнного стану за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаються на незаконність рішень суду першої та апеляційної інстанцій в частині призначення засудженому покарання. При цьому засуджений та захисник зазначають, що судами не враховані всі пом`якшуючі засудженому покарання обставини відповідно до ст. 66 КК України, а саме, те, що засуджений вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно співпрацював зі слідством, за місцем проживання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, проживає з батьками інвалідами, перебував у важкому матеріальному становищі через непогашений кредит, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, потерпілим добровільно повернув речі, має на утриманні малолітню доньку. Крім того, засуджений зазначає, що судами не враховано того, що його попередня судимість за ч. 2 ст. 185 КК України була 2017 році була погашена та знята. Тому засуджений та його захисник вважають призначене судом покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років суворим та несправедливим та просять призначити його, враховуючи вищенаведене, із застосуванням ст. 69 КК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційних скарг, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в касаційних скаргах не оспорюються.
Доводи касаційних скарг засудженого та його захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. 69 КК України при призначенні покарання засудженому є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.
Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.
Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.
При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.
При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі,врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що кваліфікується як тяжкий, фактичні обставини справи, кількість епізодів злочинної діяльності, спосіб вчинення кримінальних правопорушень та їх мотиви, форму вини, обстановку вчинення, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, вину у вчиненому визнав повністю, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а також наявність обставини, яка обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо осіб похилого віку та дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.
Також, вирішуючи питання про вид та розмір призначеного покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, взяв до уваги те, що обвинувачений вчинив декілька кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України, в тому числі щодо осіб похилого віку і майно фактично було повернуто на вимогу третьої особи та на вимогу працівників поліції, тому прийшов до висновку, що відсутні підстави вважати, що встановлені судом пом`якшуючі обставини в своїй сукупності та дані про особу обвинуваченого знижують ступінь суспільної небезпечності вчинених ним кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.
При цьому апеляційним судом також було враховано думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому суворе покарання.
Також апеляційний суд прийшов до висновку, що матеріали кримінального провадження не містять жодних даних про те, що ОСОБА_4 є єдиним годувальником у сім`ї та має на утриманні неповнолітню доньку, адже обвинувачений ніде не працює, а відтак і немає законного джерела доходів. Крім того, як зазначено судом, матеріали справи не містять жодних даних про те, яким чином ОСОБА_4 , який маючи час та бажання вчиняти злочини, приймає участь у житті та вихованні своєї доньки.
Крім того, доводи засудженого про погашення його попередньої судимості за ч. 2                   ст. 185 КК України не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються даними, наведеними у вироку районного суду.
Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту, в тому числі і тим, на які засуджений та його захисник посилаються у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їїзадоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах засудженого та захисника, не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення в частині виду та розміру призначеного засудженому покарання.
Отже, обґрунтування касаційних скарг засудженого та захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційних скарг та доданих до них копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарг немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненнями засудженого   ОСОБА_4 та касаційною скаргою його захисника  ОСОБА_5 на вирок Стрийського міськрайонного суду від 05 грудня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                    ОСОБА_3