УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2023  року
м. Київ
справа № 357/12104/20
провадження № 51-2021 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого             ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року,  
встановив:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня                      2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України, на підставі                ч. 1 ст. 70 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на   10 років з конфіскацією, належного йому на праві власності майна.
Ухвалою Київського апеляційного суд від 22 листопада 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Засуджений звернувся із касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд рішення суду апеляційної інстанції щодо нього.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня  2023 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4  залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю ст. 427 КПК України, оскільки обґрунтування вимог засудженим було викладено без урахування вимог ст. 433 КПК України, яка визначає межі перегляду судом касаційної інстанції, та положень ч. 1 ст. 438 КПК України.У поданій касаційній скарзі засуджений, окрім іншого, вказував на невідповідність висновків, викладених у рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій, фактичним обставинам кримінального провадження, доказам у кримінальному провадженні просить дати іншу оцінку, ніж її дали суди, що у розумінні ст. 433 КПК України не може бути предметом касаційного розгляду. При цьому, всупереч наведеним положенням процесуального закону, у поданій скарзі засуджений не зазначав, яких саме порушень допустилися суди першої та апеляційної інстанцій при винесенні судових рішень. Також у поданій касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не конкретизував, яких саме порушень допустився суд апеляційної інстанції та які доводи апеляційної скарги сторони захисту цей суд належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив. Крім того, засуджений не погоджувався із кваліфікацією його дій за ч. 3 ст. 185 та   ч. 2  ст. 187 КК України, проте належного мотивування в цій частині  не наводив. Водночас засуджений у касаційній скарзі допускав протиріччя у її прохальній частині та всупереч вимог ч. 3 ст. 427 КПК України засудженим не було зазначено в касаційній скарзі, чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.
Також засудженому було роз`яснено, що у разі неусунення в установлений строк недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, така скарга повертається особі, яка її подала.
Копія ухвали була надіслана засудженому та отримана ним, відповідно до розписки,   12 квітня 2023 року.
На адресу Верховного суду від засудженого надійшла заява, датована 28 квітня                2023  року, у якій він просить розібратися в його сфабрикованій справі.
Проте, як убачається зі змісту заяви, вимог ст. 427 КПК України засудженим не дотримано, вказані в ухвалі недоліки не усунуто. 
У поданій заяві засуджений знову не погоджується із кваліфікацією його дій за ч. 3                 ст. 185 та   ч. 2  ст. 187 КК України, проте належного мотивування в цій частині взагалі не наводить.  Водночас засуджений, окрім іншого, вказує про надуманість доказів його винуватості та сфабрикованість справи щодо нього, невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, не погоджується із оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, надає їм власну оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, а саме, показанням свідків, що у розумінні ст. 433 КПК України не може бути предметом касаційного розгляду.
При цьому у касаційній скарзі засуджений так і не зазначає на конкретні порушення закону, з  урахуванням положень ст. 438 КПК України, які були б допущені судом апеляційної інстанцій при винесенні судового рішення та які б були підставами для його зміни чи скасування, та не конкретизує, у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановленого судом рішення.
Таким чином,  конкретні порушення закону, які б були допущені судами та, які б були підставами відповідно до ст. 438 КПК України для  їх зміни чи скасування, засуджений не наводить.
При цьому у порушення п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК України заява засудженого взагалі не містить його вимоги до суду касаційної інстанції згідно ст. 436 КПК України.
До того ж всупереч вимог ч. 3 ст. 427 КПК України засудженим знову не зазначено в касаційній скарзі, чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.
Водночас,  враховуючи  невідповідність   касаційної  скарги   засудженого    вимогам  ст. 427 КПК України, суд вважає за необхідне згідно з приписом ст. 20 КПК України роз`яснити засудженому його право на кваліфіковану правову допомогу.
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У ч. 2 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженому гарантується право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 14 Закону     України      «Про безоплатну правову допомогу»    від     02 червня 2011 року № 3460-VI право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають також особи, засуджені до покарання у вигляді позбавлення волі, - на всі види правових послуг, передбачені   ч. 2 ст. 13 цього Закону (в тому числі захист і складення документів процесуального характеру).
Захист, складання документів процесуального характеру та здійснення представництва інтересів особи, засудженої до покарання у вигляді позбавлення волі, за зверненням такої особи або за ухвалою суду забезпечують Регіональні центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги (підпункт 2 пункту  8 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 липня 2018 року №2260/05).
Таким чином, для одержання правової допомоги під час складання документів процесуального характеру засуджений, який відбуває покарання у виді позбавлення волі, за змістом ст. ст. 110 і 113 КВК України вправі через адміністрацію виправної колонії звернутися до відповідного Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Таким чином, засудженим не усунуто в установлений строк недоліки касаційної скарги, залишеної без руху. 
Оскільки в установлений строк засудженим не усунуто недоліків касаційної скарги, яку залишено без руху, то його скарга підлягає поверненню.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 429 КПК України залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження, шляхом подання нової касаційної скарги.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 3 ст. 429 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року, з усіма доданими до неї матеріалами, повернути особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                      ОСОБА_3