ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" квітня 2023 р.           Справа№ 910/13036/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача: не з`явились;    
від відповідача: Грищенко Н.В.,
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Техенерго»
на рішення    Господарського суду міста Києва від 15.02.2023
у справі    №910/13036/22 (суддя Паламар П.І.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Техенерго»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Соул»
про визнання договору недійсним,-
                                                            
                                                 ВСТАНОВИВ:  
          
Приватне акціонерне товариство «Техенерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Соул» про визнання недійсним договору поставки № 120719/19.12.187/2 від 12.07.2019.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 року у справі №910/13036/22 відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Техенерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 року у справі №910/13036/22 та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір поставки № 120719/19.12.187/2 від 12.07.2019.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку та неправильно застосував положення ст. 229 ЦК України, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог.
Зокрема, апелянт зазначив, що спірний договір поставки був укладений ним внаслідок помилки, яка має істотне значення, наслідки якої неможливо усунути, оскільки на момент укладення договору поставки йому не було відомо про те, що єдиним засновником ОСОБА_3 (Чехія) є громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , а тому такий договір поставки слід визнати недійсним з підстав визначених статтею 229 ЦК України.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023 апеляційну скаргу у справі №91013036/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Сулім В.В., судді - Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 апеляційну скаргу у справі № 910/13036/22 залишено без руху. Запропоновано  скаржнику протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 3  721,50 грн.
На виконання вищезазначеної ухвали суду, 27.03.2023 на адресу суду від Приватного акціонерного товариства «Техенерго» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, подана засобами поштового зв`язку 22.03.2023. До заяви додано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3  725,00 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Техенерго» та призначено до розгляду на 26.04.2023.
11.04.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого відповідач просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач, зокрема, зазначив, що в апеляційній скарзі Приватного акціонерного товариства «Техенерго» не викладено жодних обставин, з якими апелянт пов`язує незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції, та які положення матеріального чи процесуального права порушені судом. Крім того, відповідач надав витяг з сайту https://sanctions.nazk.gov.ua/sanction-person/19490/, відповідно до якого вбачається, що до ОСОБА_2 санкції не застосовані.
25.04.2023 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання мотивоване тим, що представник позивача не може взяти участь у судовому засіданні призначеному на 26.04.2023, оскільки з 17.04.2023 по 28.04.2023 знаходиться у щорічній основній відпустці.
Представник відповідача у судовому засіданні 26.04.2023 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник позивача у судовому засіданні 26.04.2023 не з`явився, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи.
Розглянувши клопотання про відкладення розгляу справи, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення враховуючи наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, апеляційне провадження у даній справі відкрито ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023.
Натомість, в підтвердження перебування представника апелянта - адвоката Шегинського Р.А., станом на день призначеного судового засідання - 26.04.2023 у відпустці, надано наказ № 14/04 датований 14.04.2023.
Таким чином, надаючи представнику відпустку, апелянт вже був обізнаний про призначене судове засідання, та не вчинив дій щодо направлення у судове засідання іншого представника.
Так, колегія суддів зазначає, що товариство не обмежене у праві вибору представника і у рамках свого права користується можливістю залучити будь-якого  іншого представника для представництва своїх інтересів та участі у судовому засіданні. До того ж викладена скаржником у апеляційній скарзі  правова позиція  відома суду та іншим учасникам процесу,  зміненою бути не може, а участь представників сторін у судових засіданнях не визнавалася апеляційним  господарським  судом   обов`язковою.  
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача  у судовому засіданні 26.04.2023.
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, колегією суддів встановлено наступне. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 02.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіті Соул» (надалі - продавець) та Приватним акціонерним товариством «Техенерго» (надалі - покупець) було укладено договір поставки № 120719/19.12.187/2, згідно з яким продавець зобов`язався поставити покупцю кабельну продукцію виробництва ОСОБА_3 (Чеська Республіка), а покупець - прийняти та оплатити продукцію на умовах договору.
Згідно п.п. 1.2., 1.3., 2.1. договору продукція за договором виготовляється згідно ТУ У27.3-37897422-001:2017 «Кабелі вимірювальні, коаксильні, силові загальнопромислового і спеціального призначення з підвищеними характеристиками пожежної безпеки, в т.ч. вогнестійкі на напругу від 1 кВ і до 6 кВ». Найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни, строк поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору. Ціна і загальна вартість продукції зазначені в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.
Строк дії договору відповідно до умов п. 9.1 договору встановлений з моменту його підписання сторонами і діє один рік з дати підписання договору, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку.
Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначає, що договір поставки № 120719/19.12.187/2 від 02.07.2019 є недійсним на підставі ст. 229 ЦК України як такий, що укладений ним під впливом помилки.
Відповідно до частини 1  статті 16 ЦК України  кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до  статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.
За змістом статей  15  і  16 Цивільного кодексу України  кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Стаття 203 Цивільного кодексу України  встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною 1  статті 215 ЦК України  підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. 
Відповідно до  статті 204 ЦК України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів  статті 204 Цивільного кодексу України  правомірність правочину презюмується.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Позивач зазначає, що укладаючи договір поставки № 120719/19.12.187/2 від 02.07.2019 позивач помилявся щодо компанії виробника продукції ОСОБА_3 (Чеська Республіка), засновником якої є громадянин Російської Федерації щодо якого державою Україна було застосовано персональні економічні санкції.
При цьому, як вже було зазначено, згідно умов п. 1.1. договору предметом договору сторонами визначено кабельну продукцію ОСОБА_3 (Чеська Республіка).
Таким чином, умовами спірного договору сторони погодили предмет договору.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на час укладення договору позивач знав продукцію якого виробника він замовив у відповідача та виявив на це згоду.
Посилання апелянта на те, що на час укладення спірного договору, йому не було відомо про те, що єдиним засновником ОСОБА_3 зареєстрованої в Чеській Республіці опосередковано є громадянин Російської Федерації - ОСОБА_2 , щодо якого державою Україна було застосовано персональні економічні санкції, самі по собі не дають підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав ст. 229 ЦК України.
Такі обставини не мають істотного значення, оскільки не стосуються природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Матеріали справи не містять достатніх доказів існування відповідних обставин на час укладення спірного договору.
До того ж, з наданого відповідачем витягу з сайту  https://sanctions.nazk.gov.ua/sanction-person/19490/, вбачається, що до ОСОБА_2 санкції державою Україна не застосовані.
Крім того, з поданого відповідачем листа ОСОБА_3 № 20221222/04 від 22.12.2022 вбачається, що останній як завод-виробник кабельної продукції здійснював постачання відповідачу ще у серпні 2019 року продукцію за яку той в свою чергу розрахувався.
Колегією суддів встановлено, що відповідач, у відповідності до договору поставки №120719/19.12.187/2, в 2019 році у повному обсязі поставив вказану продукцію позивачу, яка була прийнята останнім та здійснена часткова оплата. 
Посилання апелянта на виникнення після 24.02.2022 року форс-мажорних обставин, спричинених введенням воєнного стану в Україні, що зумовило складний фінансовий стан його підприємства, в силу вимог чинного законодавства не дають підстав для визнання договору недійсним.
Ризик є однією із ознак підприємницької діяльності. Принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику є одним із принципів господарської діяльності. Отже, правові підстави перекладати комерційний ризик позивача на відповідача шляхом звільнення першого від виконання прийнятих зобов`язань відсутні.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності обставин для визнання недійсним договору поставки № 120719/19.12.187/2 від 02.07.2019 з підстав його вчинення під впливом помилки у відповідності до ст. 229 ЦК України відсутні.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника фактично повторюють зміст позовної заяви.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.           
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до господарського суду не були порушені відповідачем, тому заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню. 
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -                                                            
                                                    
                                                       ПОСТАНОВИВ:

           1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Техенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі  №910/13036/22 залишити без задоволення.          
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі  №910/13036/22 залишити без змін.          
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.          
           4.   Матеріали справи № 910/13036/22 повернути до Господарського суду міста Києва. 

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Гаврилюк

Дата складення повного тексту 27.04.2023