Номер провадження: 22-ц/813/4441/23 
Справа № 522/263/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Приходько Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023                                                                         м. Одеса

       Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Приходько Л. А. (суддя-доповідач)
суддів: Бездрабко В. О.,
Кутурланової О. В.,
секретар Виходець А. В.,
учасники справи:
позивач - Військова частина НОМЕР_1 ,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, 
третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2022 року у складі головуючого судді Науменко А.В., повний текст рішення складено 07 листопада 2022 року,
встановив: 
У січні 2022 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог Квартирно -експлуатаційний відділ м. Одеси про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 27 лютого 2020 року № 65 “ Про закріплення та передачу нерухомого військового майна у місті Одеса” квартира АДРЕСА_1 на праві оперативного управління закріплена за в/ч НОМЕР_2 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 09 квітня 2020 року №47 зазначена вище квартира закріплена за посадою начальника відділу аналізу та планування і запропонована ОСОБА_1 на добровільних засадах у користування як житло, що закріплено виключно за посадою. 
15 квітня 2020 року між відповідачем та військовою частиною укладений договір №7 про надання у користування службового (штатно-посадового) житла, а саме квартири АДРЕСА_1 на строк проходження нею служби на посаді начальника відділу аналізу та планування в/ч НОМЕР_1 . 
Пунктом 1.3 вказаного договору визначено, що даний договір не надає відповідачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою службового (штатно-посадового) житла та не є підставою для державної реєстрації прав на нього.
Пунктом 3.9 Договору на відповідача та членів його сім`ї покладений обов`язок звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби.
ОСОБА_1 , відповідно до наказу командувача Сил підтримки ЗСУ (по особовому складу) від 27 листопада 2020 року №36 звільнена у запас за підпунктом “б” (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “про військовий обов`язок і військову службу” з правом носіння форми одягу та виключена із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 24 грудня 2020 року.
У зв`язку із викладеним відповідач втратила право користування спірною квартирою. 31 грудня 2020 року та 27 січня 2021 року в/ч НОМЕР_1 на адресу відповідача направлені повідомлення про звільнення нею вказаного вище службового (штатно-посадового) житла. 
Посилаючись на те, що до теперішнього часу жиле приміщення не звільнено, що створює перешкоди військовій частині використовувати спірну квартиру для проживання військовослужбовців, які потребують забезпечення службовим житлом, позивач просив визнати ОСОБА_1 разом із членами її сім`ї такими, що втратили право на користування та проживання у штатно-посадовому житлі за адресою АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_1 разом з членами її сім`ї зі штатно-посадового житла за вказаною адресою.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 10 серпня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської області.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2022 року позовні вимоги в/ч НОМЕР_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 разом з членами сім`ї такими, що втратили право користування та проживання у штатно-посадовому житлі за адресою: АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_1 разом з членами сім`ї зі штатно-посадового житла за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , відповідно до наказу Міністерства оборони України від 27.02.2020 № 65 "Про закріплення та передачу нерухомого військового майна у місті Одеса", наказу командира в/ч НОМЕР_3 (з адміністративно- господарської діяльності) від 09.04.2020 № 47, договору № 7 про надання в користування службового (штатно- посадового) житла, укладеного 15.05.2020 між відповідачем та в/ч НОМЕР_4 була надана ОСОБА_1 тимчасово, на строк проходження нею служби на посаді начальника відділу аналізу та планування військової частини НОМЕР_1 .
У зв`язку із звільненням ОСОБА_1 в запас, на підставі наказу командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 листопада 2020 року № 36, вона разом з членами її сім`ї втратили право користування службовим житлом та підлягають виселенню. 
При цьому суд першої інстанції вказав на те, що відповідач проживає в зазначеній квартирі з квітня 2020 року, що не є «тривалим» часом проживання в розумінні встановлення особливого зв`язку особи з його постійним житлом, а отже позбавлення можливості проживати в зазначеній квартирі не спричинить відповідачу таку шкоду, що неспівмірно вище за законність її проживання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, якім відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказувала на те, що суд першої інстанції не врахував принципу пропорційності при ухвалення рішення про її виселення з житла, а також ті обставини, що вона має вислугу у ЗСУ більше 20 років, що є особою з інвалідністю ІІІ групи за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, має на утриманні малолітню дитину, а також, що з 07 липня 2022 року, у зв`язку із веденням військового стану, перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 . 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, В/Ч НОМЕР_1 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вказуючи на те, що штатно-посадове (службове) житло надавалося відповідачу в порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами ЗСУ військовослужбовців. Даний експеримент триває і на даний час та таким, що суперечить чинному законодавству не визнавався. Звільнена з військової служби відповідач, втратила право користування спірною квартирою, яка була їй надана в тимчасове користування на договірних умовах в якості штатно-посадового житла без створення для неї і членів її сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення. 
У відзиві на апеляційну скаргу третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, КЕВ м. Одеса, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вказуючи на те, що спірна квартира була надана відповідачу у користування як штатно-посадова квартира і відповідач у разі її переміщення на іншу посаду, або звільнення з військової служби була зобов`язана у місячний строк разом з членами її сім`ї звільнити житлове приміщення, проте до теперішнього часу відповідачем спірне житло не звільнено. Продовження використання відповідачем службової (штатно-посадової) квартири є незаконним та таким, що призводить до порушення прав в/ч НОМЕР_1 , КЕВ м. Одеси та Міністерства оборони України взагалі.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
ОСОБА_1 , під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційну скаргу підтримала за обставинами викладеними у скарзі. Просила апеляційну скаргу задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_2 , заперечуючи проти апеляційної скарги зазначила, що на її думку, рішення суду є законним та обґрунтованим, у зв`язку із чим просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вказавши, що звільнена з військової служби відповідач, втратила право користування спірною квартирою, яка була їй надана в тимчасове користування на договірних умовах в якості штатно-посадового житла без створення для неї і членів її сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення. Продовження використання відповідачем службової (штатно-посадової) квартири унеможливлює забезпечення службовим житлом військовослужбовців, які потребують забезпечення таким житлом.
Представник КЕВ м. Одеса, ОСОБА_3 , заперечуючи проти апеляційної скарги, вказував на необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Представник органу опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновку Верховного Суду висловленого у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а  неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
З огляду на вказане та враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність всіх учасників справи, зокрема і третьої особи — органу опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської області про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, не повідомлення представником органу опіки та піклування причин своєї неявки, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування. 
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з 01 серпня 1994 року безперервно проходила військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується витягом з її послужного списку.
З 01 серпня 2019 року проходила військову службу на посаді начальника відділу аналізу та планування в/ч НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки № П1-48884-ф/л від 04 березня 2021 року, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 (юридична адреса військової частини) з 01 липня 2014 року по теперішній час.
31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. У відповідності до нього начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України наказано розробити та затвердити порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України та, в подальшому, на підставі акту приймання-передачі основних засобів.
Наказом Міністерства оборони України від 27 лютого 2020 року № 65 (додаток № 3) квартира АДРЕСА_1 закріплена на праві оперативного управління за в/ч НОМЕР_1 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 09 квітня 2020 року №47 (додаток №1) вказана вище квартира закріплена за посадою - начальник відділу аналізу та планування.
14 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про надання їй службового (штатно-посадового) житла на сім`ю у складі трьох осіб (вона, син 2003 року народження, син 2009 року народження). 
У вказаному рапорті зобов`язалась звільнити службове (штатно-посадове) житло у місячний строк разом з членами сім`ї, у тому числі у разі переміщення її на іншу посаду або звільнення з військової служби.
До рапорту надала довідку про склад сім`ї, згідно якої до складу її сім`ї входять син ОСОБА_4 , 2003 року народження та син ОСОБА_5 , 2009 року народження.
15 квітня 2020 року між КЕВ м. Одеса в особі начальника КЕВ підполковника Конюхова Д.В. (балансоутримувач), військовослужбовцем Збройних Сил України підполковником ОСОБА_1 (користувач) та в/ч НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_6 (управитель) укладено Договір найму службового (штатно-посадового) житла №7 за умовами якого балансоутримувач надає користувачу у тимчасове користування для проживання його та членів його сім`ї, службове (штатно- посадове) житло — однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (пункти 1.1, 2.1, 2.2., 4.2 Договору). 
Наказом командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) №36 від 27.11.2020 підполковник ОСОБА_1 звільнена в запас за підпунктом “б” (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. 
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
31 грудня 2020 року та 27 січня 2021 року в/ч НОМЕР_1 , у зв`язку зі звільненням відповідача з військової служби, пред`явило письмову вимогу до ОСОБА_1 про звільнення службового (штатно-посадового) житла за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №171252, 30 березня 2021 року ОСОБА_1 , вперше встановлена ІІІ група інвалідності, захворювання пов`язане з проходженням військової служби.
Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 про забезпечення житлом від 24 червня 2022 року №345 підполковник запасу ОСОБА_1 під час проходження служби у в/ч НОМЕР_1 отримала жиле приміщення (штатно-посадове) за адресою АДРЕСА_2 . Отриману жилу площу, окрему однокімнатну квартиру за вказаною адресою, не здала. Перебуває на квартирному обліку: у загальній черзі з 28 вересня 1999 року за №618 та у позачерговій черзі, як звільнена за станом здоров`я з 28 грудня 2020 року за №808. 
На час розгляду справи службове (штатно-посадове) житло за адресою АДРЕСА_2 відповідачем та членами її сім`ї не звільнено.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, ЖКта іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР, Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно із статтею 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03серпня 2006 року № 1081, передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яку було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року за №1020/32472.
За нормами Розділу VII Інструкції № 380, особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини.
Відповідно до розділу ІУ Інструкції №380 військовослужбовці та члени їх сімей, крім осіб, які звільнені з військової служби в запас або відставку та члени їх сімей, за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання, забезпечуються службовими жилими приміщеннями. 
31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. У відповідності до нього начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України наказано розробити та затвердити порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з пункту 2 якого вбачається, що службове (штатно-посадове) житло - це житлові приміщення, які включено до службового штатно-посадового житла та закріплено на праві оперативного управління за військовою частиною. Користувачем є військовослужбовець, який користується службовим (штатно-посадовим) житлом на договірних умовах під час проходження служби на відповідній посаді та зареєстрований за адресою військової частини.
Розділом 3 Порядку визначено, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. 
Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. 
Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України та, в подальшому, на підставі акту приймання-передачі основних засобів.
Після затвердження акта приймання (передачі) службового (штатно-посадового) житла військовій частині для утримання та експлуатації командир військової частини видає наказ про закріплення відповідних житлових приміщень за посадами.
Розділом 5 Порядку встановлено, що наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами та рапорт військовослужбовця є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла.
Зазначений договір не надає військовослужбовцю та (або) членам його сім`ї право зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для реєстрації речових прав на житлове приміщення.
Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.
Військова частина вживає заходи для звільнення користувачем та членами його сім`ї службового (штатно-посадового) житла, зокрема, у разі переміщення його на іншу посаду або звільнення з військової служби.
15 квітня 2020 року між КЕВ м. Одеса в особі начальника КЕВ підполковника Конюхова Д.В. (балансоутримувач), військовослужбовцем Збройних Сил України підполковником ОСОБА_1 (користувач) та командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 (управитель) укладено Договір найму службового (штатно-посадового) житла №7 за умовами якого балансоутримувач надає користувачу у тимчасове користування для проживання його та членів його сім`ї, службове (штатно- посадове) житло- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (пункти 1.1, 2.1, 2.2., 4.2 Договору). 
Даний договір, відповідно до пункту 1.3, не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце свого проживання за адресою службового (штатно-посадового) житла та не є підставою для реєстрації речових прав на службове (штатно-посадове) житло за користувачем та членами його сім`ї.
Пунктом 3.9 вказаного Договору на користувача та членів його сім`ї покладений обов`язок звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі, зокрема, переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено).
У пункті 4.2 Договору сторони погодили, що укладення цього договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, даруванню, викупу, передачі у заставу або займу чи в користування третім особам.
За статтями 627, 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З вищевказаного вбачається, що ОСОБА_1 , яка є військовослужбовцем у відставці та має вислугу на військовій службі більше 20 років, перебуває на квартирному обліку з більше 20 років (з 28 вересня 1999 року), потребує поліпшення житлових умов, має беззаперечне право на отримання житла для постійного проживання її та членів її сім`ї або за її бажанням грошової компенсації за належне їй для отримання жиле приміщення.
Укладений між відповідачем, КЕВ м. Одеси та в/ч НОМЕР_1 договір від 15 квітня 2020 року надає право ОСОБА_1 та членам її сім`ї лише на тимчасове користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , на період проходження відповідачем військової служби на посаді начальника відділу аналізу та планування в/ч НОМЕР_5 , та не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення за вказаною вище адресою і не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї.
Отримуючи у користування спірне жиле приміщення на підставі вказаного вище договору відповідач зобов`язалась звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі переведення на її іншу посаду або звільнення її з військової служби.
Зі змісту рапорту ОСОБА_1 від 14 квітня 2020 року про надання їй службового (штатно-посадового) житла вбачається, що відповідач до оформлення договору була обізнана про наявність у неї обов`язку звільнити житлове приміщення у разі переведення на іншу посаду або її звільнення з військової служби.
Положення Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, які регулюють спірні відносини не містять будь-яких виключень з обов`язку користувача звільнити житлове приміщення у разі переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби.
Отже, враховуючи статус спірного службового житлового приміщення, яке, відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року 340 та Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого 01 лютого 2019 року начальником Головного квартирно -експлуатаційного управління Збройних Сил України, закріплюється за конкретною посадою військовослужбовців Збройних Сил України та надається у користування військовослужбовцю тимчасово, лише на період зайняття посади, за якою закріплено це житло, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом того, що відповідач має вислугу у ЗСУ більше 20 років, є особою з інвалідністю ІІІ групи за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби та має на утриманні малолітню дитину, висновків суду не спростовують, оскільки вказані обставини не створюють підстав для продовження користування службовим (штатно -посадовим) житлом у разі переведення військовослужбовця на іншу посаду або звільнення з військової служби.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що з липня 2022 року відповідач перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 не має правового значення для вирішення даного спору.
Як вбачається з довідки в/ч НОМЕР_1 від 04 квітня 2023 року №352 підполковник ОСОБА_1 призвана до Збройних Сил України за загальною мобілізацією та перебуває на військовій службі в в/ч НОМЕР_1 . 
Проте право користування ОСОБА_1 та членами її сім`ї спірною квартирою на підставі договору найму службового (штатно-посадового) житла №7   від  15  квітня  2020  року    припинено  з   часу    звільнення   відповідача  з   військової   служби, 24  грудня  2020 року.  Крім того, оскільки  контракт    на   проходження   військової служби у  Збройних  Силах  України після    призову  за   мобілізацією   ОСОБА_1  не укладався, що     визнано  сторонами  у   справі,  обов`язок   забезпечення     відповідача службовим  житлом,  в   силу Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, у позивача не виник. 
Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач та члени її сім`ї втратили право користування службовим житлом та підлягають виселенню з службового (штатно-посадового) житла.
Доводи апеляційної скарги щодо нездійснення судом першої інстанції оцінки виселення відповідача в контексті пропорційності такого заходу висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).
Статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.
Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).
Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Як вбачається з пояснень представника позивача виселення відповідача разом з членами її сім`ї зі спірної квартири, яка є службовим (штатно-посадовим) житлом необхідна для захисту прав військовослужбовців, які проходять військову службу у в/ч НОМЕР_1 та потребують забезпечення службовим житлом. Не звільнення відповідачем штатно-посадового житла унеможливлює закріплення вивільненого житла за іншою посадою та надання його у користування іншому військовослужбовцю,а також до виплати військовою частиною грошової компенсації такому військовослужбовцю за піднайом житла. 
З довідки в/ч НОМЕР_1 від 04 квітня 2023 року вбачається, що в військовій частині у черзі на забезпечення службовим житлом перебуває 27 військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом.
Враховуючи наведене виселення відповідача разом із членами її сім`ї з службового (штатно-посадового) житла переслідує легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , які потребують житло у зв`язку зі службою у Збройних Силах України.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Під час судового розгляду справи ОСОБА_1 вказувала на те, що вона разом з дітьми має достатні та триваючи зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їх “житлом” у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки саме це житло задовольняє їх потреби, необхідні для фізичного існування, забезпечує можливість роботи та навчання.
З огляду на те, що відповідач та члени її сім`ї до часу пред`явлення до них військовою частиною вимог щодо звільнення житла проживали проживали у спірній квартирі не тривалий час, менш року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням не підпадає під гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції, а виселення відповідачки зі спірної житлової кімнати є виправданим втручанням у її право на повагу до житла. 
Посилання відповідачки на те, що у разі задоволення позову вона понесе надмірний фінансовий тягар, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, матеріали справи відомостей на підтвердження вказаних доводів не містять. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач перебуває на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 : у загальній черзі та у позачерговій черзі, як звільнена за станом здоров`я, а отже має право на забезпечення жилим приміщенням для постійного проживання або за її бажанням грошовою компенсацією за належне їй для отримання жиле приміщення. 
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод відповідача не можливо, враховуючи, що обмеження її прав не є надмірними.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, не спростовують наведених висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
З огляду на те що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, витрати зі сплати судового збору згідно з положеннями частини 1 статті - 141 ЦПК України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, суд 

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03.05.2023.

Головуючий Л. А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

О. В. Кутурланова