ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5456/23 Справа № 199/782/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Заворотного К.Я.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до Дніпровської міської ради,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора, в якій подану апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                                м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року, –

                                                         В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської радив якому виклала вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради № 54/62 від 11 березня 2015 року в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) по АДРЕСА_1 , а також вимагала скасувати рішення № 22078600 від 15 червня 2015 року державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі № 2-1/05 про розподіл житлового будинку, вона є власником 1/2 частини житлового будинку літ. В-2, розташованого по АДРЕСА_1 . Право власності на вказану (частку) будинку вона зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 вересня 2014 року. Відповідач ОСОБА_2 своє право власності на 1/2 частку спірного будинку не зареєстрував.
Зазначала, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 54/62
від 11 березня 2015 року відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність передано земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,066га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови). На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право спільної сумісної власності на зазначену земельну ділянку із кадастровим № 1210100000:01:294:0023.
Позивачка заявляла, що приймаючи рішення за № 54/62 від 11 березня 2015 року Дніпровська міська рада не врахувала її право власності на 1/2 частку у праві спільної власності на будинок літ. В-2 по АДРЕСА_1 . І таке рішення унеможливлює реалізацію нею права на приватизацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної їй частини вказаного житлового будинку, як наслідок порушує її право на вільне та безперешкодне користування власним майном. Прийняття міською радою спірного рішення зумовлено тим, що відповідачі для здійснення приватизації земельної ділянки у складі технічної документації надали документи про право власності на старий глинобитний будинок літ. А-1 по АДРЕСА_1 , який на час їх звернення вже був знесений, а на його місці подружжям ОСОБА_4 збудовано новий двоповерховий будинок літ. В-2, частка в якому після розподілу майна належить їй.
Позивачка стверджувала, що Дніпропетровська міська рада не перевірила фактичну належність сторонам будинку по АДРЕСА_1 , не врахувала реєстрацію права власності на частину будинку літ. В-2, а тому протиправно ухвалила рішення № 54/62 від 11 березня 2015 року.
18 листопада 2020 року вона звернулась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки за вказаною адресою, необхідної для обслуговування належної їй частки спільного будинку. 07 грудня 2020 року від Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради вона отримала відмову, мотивовану тим, що земельна ділянка, зазначена у її зверненні, вже передана у власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив із того, що заявлені позивачкою позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними в повному обсязі, що могло б бути підставою для задоволення позову, однак сторонами відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ході розгляду справи подано заяви про застосування строку позовної давності, доводи яких суд вважав обґрунтованими і такими, що підлягали до задоволення.
Згідно висновків суду позивачка про існування оспорюваного нею рішення Дніпровської міської ради від 11 березня 2015 року була обізнана щонайменше станом на 27 липня 2017 року, коли вперше у судовому порядку оскаржила таке рішення Дніпропетровської міської ради. Та внаслідок подання у 2017 році позову відбулось переривання трирічного строку позовної давності, який почав обчислюватись знову з 27 липня 2017 року відносно позовної вимоги про оскарження рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року, однак з цього часу строк також сплив 27 липня 2020 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року – без змін.
Згідно висновків апеляційного суду, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачами права позивачки на землю, однак, суд вважав, що заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачка звернулася до суду із позовом з пропуском строку позовної давності про застосування наслідків спливу якого було заявлено стороною спору.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивачка про існування оспорюваного нею рішення міської ради від 11 березня 2015 року була обізнана щонайменше станом на 27 липня 2017 року, коли намагалась перший раз оскаржити таке рішення Дніпропетровської міської ради до суду. Та згідно висновку судів внаслідок зазначеного не може бути задоволена і вимога щодо скасування рішення державного реєстратора від 15 червня 2015 року, як похідна від першої, на яку також розповсюджуються, з огляду на положення статті 266 ЦК України, наслідки пропуску позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Панченко О.В., задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявила вимогу про скасування рішення та задоволення позову.
В обґрунтування скарги позивачка посилалася на те, що новий строк позовної давності розпочався з 05 листопада 2020 року та закінчився 04 листопада 2023 року, оскільки постанова Дніпровського апеляційного суду у справі № 199/5175/17 вступила в силу 04 листопада 2020 року, відповідно і перебіг строку позовної давності розпочався спочатку 04 листопада 2020 року та на дату подачі цього позову строк звернення до суду не минув. Заявник звертає увагу суду на те, що вона у справі № 199/5175/17 вчинила активні дії щодо захисту порушеного права, позов розглядався протягом 2017-2020років, та відмова в позову мала місце з формальних міркувань.
Також заявниця звертала увагу на те, що другою підставою, яка виключає застосування позовної давності у цій справі, є те, що початок позовної давності необхідно рахувати з 07 грудня 2020 року, з дати, коли вона дізналася про її порушене права (отримання відмови Дніпровської міської ради у передачі у її власність спірної земельної ділянки).
Інші доводи апеляційної скарги зводились до того, що порушення права на житло позивачки носить триваючий характер і може бути припинено тільки судом у єдиний спосіб шляхом відновлення стану, який існував до порушення права.
Також заявниця посилалася на продовження строків позовної давності у зв`язку із карантинними обмеженнями, введеними Кабінетом Міністрів України у відповідності до постанови від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19».

На виконання вимог статті 360 ЦПК України, 01 листопада 2022 року представник Дніпровської міської ради та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур – Риженко М.С. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначав, що судом першої інстанції вірно визначено початок перебігу строку позовної давності, оскільки позивач була обізнана ще у липні 2017 року про наявність рішення Дніпровської міської ради, яке є предметом оскарження у цій справі та було предметом розгляду у справі № 199/5175/17, де судом розглянуто аналогічні, але не тотожні, позовні вимоги, а тому рішення ухвалено з дотриманням матеріальних та процесуальних норм, що є підставою для залишення його без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного народного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1990 року у справі № 2-551-90 виділено ОСОБА_3 на праві особистої власності 32/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складалось в тому числі з житлового будинку літ. А-1, а також інших господарських будівель та споруд, а ОСОБА_5 – 68/100 частин того ж домоволодіння, встановлено порядок користування сторонами земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене домоволодіння.

Згідно з копією договору дарування від 05 серпня 1992 року ОСОБА_5 подарував, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у дар 68/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку літ. А-1, приміщення 1-2, 1-3, 1-6, сарай Б, погріб В, вбиральня Г, колодязь К, паркан № 2 та огородження № 1-3 загального користування.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі № 2-1/05 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнано за кожною із вказаних сторін право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 . Цим же рішенням суду встановлено, що будівництво зазначеного житлового будинку літ. В-2 розпочалось замість частини глинобитного житлового будинку літ. А-1. Викладене підтверджується копією вказаного рішення суду від 16 листопада 2005 року, яке набрало законної сили 09 лютого 2006 року, а отже у відповідності до частини п`ятої статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи.

Згідно з листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 09 листопада 2017 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_2 (68/100 частин) та ОСОБА_3 (32/100 частин). Також в матеріалах справи наявна копія рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі № 2-1/05 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , однак остання до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстрацією цього права не зверталась.

23 липня 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності позивачки на підставі рішення суду від 16 листопада 2005 року на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі № 804/2183/14, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

11 березня 2015 року Дніпропетровської міською радою прийнято оспорюване рішення № 54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську», яким, окрім іншого, вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), виготовлену суб`єктами господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами, передбаченим чинним законодавством, та передати безоплатно у власність, у тому числі спільну сумісну власність, земельні ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд громадян у м.Дніпропетровську (додатки 1-16). Також зобов`язано громадян, яким передаються земельні ділянки у власність, звернутись до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації свого прав власності. Згідно з додатком № 2 до вказаного рішення міської ради відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у спільну сумісну власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку із кадастровим № 1210100000:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копією означеного рішення міської ради з додатками.

20 травня 2015 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на підставі рішення № 22078600 від 15 червня 2015 року здійснено державну реєстрацію за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку кадастровий № 1210100000:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності – свідоцтво про право власності. Викладене підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до копій технічних паспортів на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовлених станом на 08 червня 1992 року та 15 вересня 1994 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі житловий будинок літ. А-1, а також інші господарські будівлі та споруди. При цьому саме зазначені технічні паспорти надавались відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 серед інших документів при зверненні ними до відповідного суб`єкта для виготовлення технічної документації із землеустрою відносно спірної земельної ділянки, а також Дніпропетровській міській раді для прийняття нею оскаржуваного рішення. Така фактична обставина підтверджується копією технічної документації на спірну земельну ділянку.

Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 18 вересня 1998 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі житлові будинки літ. А-1 та літ. В-2, а також інші господарські будівлі та споруди.

Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 06 серпня 2013 року, вказане домоволодіння не містить у своєму складі житловий будинок літ. А-1, лише житловий будинок літ. В-2, а також інші господарські будівлі та споруди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2019 року у справі № 199/348/18, яке набрало законної сили 15 березня 2019 року, на підставі акту ФОП ОСОБА_6 від 23 грудня 2015 року встановлено факт знищення житлового будинку літ. А-1 у складі домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак вказаним рішенням відмовлено у припиненні права власності ОСОБА_3 на зареєстровані за нею 32/100 частини того ж домоволодіння з тих підстав, що таке право власності охоплює не тільки частку у житловому будинку літ. А-1, але й інші господарські будівлі та споруди у складі цього домоволодіння. Крім того, суд послався на неподання ОСОБА_3 , як власником, на підставі статті 349 ЦК України заяви про внесення змін до державного реєстру про припинення її права власності.

27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним рішення міської ради, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання співвласником земельної ділянки. У вказаному позові позивачка, посилаючись окрім іншого на належність їй на праві власності 1/2 частини житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 та порушення її прав, просила суд визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради № 54/62 від 11 березня 2015 року в частині передачі спірної земельної ділянки відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати її співвласницею спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію спірної земельної ділянки. За наслідками розгляду по суті вказаної позовної заяви судом 27 березня 2019 року ухвалено рішення у справі № 199/5175/17, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі з посиланням на те, що позивачка не зверталась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність спірної земельної ділянки, не надала доказів про порушення її права власності на земельну ділянку.

16 листопада 2020 року позивачка звернулась до Дніпровського міського голови із заявою про надання їй безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (землі житлової та громадської забудови), орієнтовною площею 0,0314 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідь на цю заяву Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради своїм листом від 07 грудня 2020 року заяву позивача залишено без опрацювання з тієї підстави, що земельна ділянка за вказаною адресою рішенням Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року № 54/62 вже передана у спільну сумісну власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якими зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак до задоволення не підлягають, оскільки позивачка звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено стороною спору.

Проте, суд апеляційної інстанції у повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ході розгляду справи подали заяви про застосування строку позовної давності.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Судом з`ясовано, що позивачка була обізнана про наявність оскарженого рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року, оскільки вона вже зверталась до суду 27 липня 2017 року з позовом у зв`язку із порушенням своїх прав на земельну ділянку, в якому просила суд, окрім іншого, визнати недійсним вказане рішення Дніпропетровської міської ради.

За наслідками розгляду позову ОСОБА_1 рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по суті 27 березня 2019 року ухвалено рішення у справі № 199/5175/17 про відмову у задоволенні позову, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року залишено без змін.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частина друга статті 264 ЦК України).

Системний аналіз змісту вказаної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок підтримано у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18), від 27 червня 2022 року у справі № 199/5949/18 (провадження № 61-15881св21).

Із урахуванням зазначеного слід погодитися із судом першої інстанції про те, що внаслідок подання у 2017 році позову відбулось переривання трирічного строку позовної давності, який почав обчислюватись знову після переривання з 27 липня 2017 року відносно позовної вимоги про оскарження рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року та сплив відповідно 27 липня 2020 року.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 27 липня 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності. До того ж суд першої інстанції не надавав оцінки причинам звернення позивачки до суду з позовом у лютому 2021 року.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог зі з`ясуванням характеру спірних правовідносин, суд першої інстанції виходив з положень Конституції України, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до статті 124 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями статті 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень статті 41 Конституції України, статей 179, 181, 316, 317, 319, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У відповідності до норм статей 355, 356, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом норм статей 179, 181, 190, 373, 374, 379, 380 ЦК України, статей 40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування.

При цьому законодавство, чинне як на момент прийняття спірного рішення міської ради, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях статей 377, 381 ЦК України, статей 40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності.

За змістом статей 81, 89, 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У спільній сумісній власності перебувають, зокрема, земельні ділянки співвласників жилого будинку.

Відповідно до статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Нормою статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом положень статей 125, 126 ЗК України, статей 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав.

Положеннями статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із статтями 16, 21 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Нормою статті 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Положеннями частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент ухвалення даного рішення суду) передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

За змістом статей 12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції вірно вважав їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, а аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про дійсне порушення відповідачами права позивачки на землю.

Так, судом першої інстанції відзначено, що перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами статей 377, 381 ЦК України та статей 120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу статті 120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, від 23 вересня 2020 року у справі № 1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року у справі № 369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року у справі № 752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року у справі № 158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 608/1713/17.

За змістом норм статті 328 ЦК України, статей 2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 31 травня 2021 року у справі № 419/583/19, від 26 травня 2021 року у справі № 200/14707/17, від 20 серпня 2021 року у справі № 751/1710/17.

Суд апеляційної інстанції погоджується з обставинами встановленими судом першої інстанції, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до початку 2006 року перебувало у спільній частковій власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вказане право було набуте ОСОБА_2 на підставі договору дарування від ОСОБА_5 , а останній та ОСОБА_3 його отримали на підставі свідоцтва про спадщину та рішення суду Амур-Нижньодніпровського районного народного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1990 року у справі № 2-551-90, яким виділено ОСОБА_3 на праві особистої власності 32/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 – 68/100 частин того ж домоволодіння, та яким було встановлено порядок користування сторонами земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене домоволодіння.

Внаслідок набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі № 2-1/05 позивачка набула право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у складі зазначеного домоволодіння, тобто фактично із вказаного моменту, з огляду на положення статті 328 ЦК України, статей 2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та приведену вище усталену судову практику, стала співвласницею означеного домоволодіння та в порядку статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України набула право користування тією частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування набутої нею частки у житловому будинку літ. В-2.

23 липня 2014 року позивачка здійснила за собою державну реєстрацію права власності на вказану вище частину житлового будинку літ. В-2 у складі зазначеного домоволодіння, а вже після цього 11 березня 2015 року Дніпропетровською міською радою було прийнято оспорюване рішення № 54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську», яким відповідачам передано земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 .

Тим самим означеним рішенням міської ради, незалежно від дотримання процедури його прийняття, позивачку було фактично незаконно позбавлено права користування частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної їй частки у житловому будинку літ. В-2.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивачки про визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року № 54/62 в тій його частині, яка стосується відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, зазначеній в постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17, якщо суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача.

В той же час внаслідок змін до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» її редакція актуальна на момент розгляду справи більше не передбачає такого способу захисту права особи як скасування запису про проведену державну реєстрацію права за відповідачами. Наразі належними способами судового захисту прав вказана норма закону визначає: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав. Саме перші два способи захисту і обрано позивачем при звернення до суду із даним позовом.

Таким чином, обґрунтованими і доведеними є і позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора № 22078600 від 15 червня 2015 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на всю земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 .

Прийняття означеного рішення державного реєстратора ґрунтується на рішенні Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року № 54/62, яке порушує права позивачки як власника частини житлового будинку літ. В-2 у складі домоволодіння, а тому позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, яким: визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради № 54/62 від 11 березня 2015 року в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2  та ОСОБА_3  земельної ділянки площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) по АДРЕСА_1 ; скасувати рішення № 22078600 від 15 червня 2015 року державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Іванченко Лариси Іванівни про реєстрацію за ОСОБА_2  та ОСОБА_3  права спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий № 1210100000:01:294:0023, площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) по АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 1 816,00 грн., виходячи з двох заявлених вимог немайнового характеру, що підтверджується квитанцією № 0.0.1994724055.1 від 27 січня 2021 року (а.с.1 т.1).

За подачу апеляційної скарги позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 2 724,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2696333367.1 від 05 жовтня 2022 року (а.с.127 т.2).

За подачу касаційної скарги позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 2 905,60 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.28907296.1 від 08 березня 2023 року (а.с.41 т.3).

Враховуючи результат розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідачів, з кожного окремо, на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги по 2 481,87 грн. (1 816,00 + 2 724,00 + 2 905,60 = 7 445,60 / 3 = 2 481,87).

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, суд, –

                                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2022 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора – задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради № 54/62 від 11 березня 2015 року в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2  та ОСОБА_3  земельної ділянки площею 0,066га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) по АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення № 22078600 від 15 червня 2015 року державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Іванченко Лариси Іванівни про реєстрацію за ОСОБА_2  та ОСОБА_3  права спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий № 1210100000:01:294:0023, площею 0,066га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) по АДРЕСА_1 .

Стягнути з Дніпровської міської ради,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , з кожного окремо, на користь  ОСОБА_1  судові витрати, що складаються із судового збору по 2 481,87 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 травня 2023 року.

Судді: