Справа № 466/198/16-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/3868/21                Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Копняк С.М., Левика Я.А. 
секретаря: Гай О.О.
за участю: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на об`єкт самочинного будівництва, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинної будови,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на об`єкт самочинного будівництва.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй та відповідачці на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0612 га по АДРЕСА_1 . До 2007 року на вказаній земельній ділянці знаходився житловий будинок загальною площею 57,6 кв. м, який належав їм – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, по 1/2 ідеальній частці за кожним. У 2007 році нею за власні кошти було здійснено реконструкцію житлового будинку з його прибудовою і надбудовою, у результаті чого загальна площа будинку становить 192, 4 кв. м. Враховуючи, що реконструкція будинку проводилася за її кошти, площа будинку після реконструкції значно збільшилася в порівнянні з площею будинку, у якому їй та відповідачу належало по 1/2 його ідеальної частки, що становило по 28,8 кв. м, вважає, що її частка у будинку становить 85/100 частин (163,6 кв. м), а відповідача – 15/100 частини (28,8 кв. м). Відповідач не надавала їй письмової згоди, необхідної для подання у Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради пакету документів для прийняття рішення про оформлення за нею права власності на 85/100 частин реконструйованого будинку, у зв`язку з чим вона має труднощі в реєстрації права власності на належну їй частку в будинку у позасудовому порядку.
Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на реконструйований індивідуальний житловий будинок під літерою «А-2» на АДРЕСА_1 з його прибудовою і надбудовою загальною площею 192,4кв.м та змінити розмір часток співвласників у спільній частковій власності на житловий будинок під літерою «А-2» за адресою АДРЕСА_1 площею 192,4кв.м., визнавши за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 85/100 ідеальних часток, за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 15/100 ідеальних часток.
У лютому 2020 року відповідачка ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій просила суд ухвалити рішення про зобов`язання ОСОБА_1 за власний кошт знести самовільну будову та відновити стан будинку на АДРЕСА_1 , який існував до порушення прав відповідно до технічної документації, технічного паспорту та правовстановлюючих документів. Зазначила про те, що будинок на АДРЕСА_1 належав сторонам в рівних частках на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право на спадщину від 23.04.1987. Цей будинок знаходився на належній їм на праві спільної сумісної власності земельній ділянці площею 0,0612 кв.м. Однак ОСОБА_1 самовільно проти її волі розвалила будинок і використовуючи стару цеглу, звела новий будинок площею 192,4кв.м. ОСОБА_1 не надала доказів того, що реконструкція будинку проведена за згодою іншого співвласника та згідно дозвільних документів. Своїми діями ОСОБА_1 позбавила її права власності та користування 1/2 частиною будинку і відповідно земельною ділянкою. ОСОБА_2 з сином проживає в одній кімнаті, без світла, газу, вона не має можливості користуватися спільними приміщеннями - кухнею, ванною, туалетом. На підставі наведеного просила задовольнити зустрічний позов.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 09.09.2021 первісний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на об`єкт самочинного будівництва – реконструйований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 з його прибудовою та надбудовою загальною площею 192,4 кв.м, що позначений у технічному паспорті на житловий будинок, виданому ОКП ЛОР БТІ та ЕО 16.07.2015, літерою «А-2».
Змінено розмір часток співвласників у спільній частковій власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 :
- визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 85/100 ідеальних частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 192,4 кв.м, що позначений у технічному паспорті на житловий будинок, виданому ОКП ЛОР БТІ та ЕО 16.07.2015р., літерою «А-2»;
- визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 15/100 ідеальних частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 192,4 кв.м, що позначений у технічному паспорті на житловий будинок, виданому ОКП ЛОР БТІ та ЕО 16.07.2015р., літерою «А-2».
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинної будови та відновлення попереднього стану будинку – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6890,00 грн судових витрат.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що районний суд не врахував, що ОСОБА_1 самовільно провела реконструкцію будинку, який був успадкований сторонами у рівних частках, чим позбавила апелянта права власності та користування 1/2 частиною будинку і, відповідно, земельною ділянкою. ОСОБА_1 не надала доказів того, що реконструкція будинку проведена за згодою іншого співвласника та згідно дозвільних документів. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_2 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 141 т.4), тому її неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за її відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.
Судом встановлено, що сторонам спору на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0612 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом від 16.03.1999 (бланк серія ЛВ 50806004) на право приватної власності на землю, виданим директором Департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів, зареєстрованим в Книзі актів на право приватної власності на землю за 3-5 № 249.
На зазначеній земельній ділянці був розташований житловий будинок, загальна площа якого згідно технічного паспорта від 10.03.1987 становила 57,6 кв. м. Згідно правовстановлюючих документів житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці.
У 2007 році позивачем ОСОБА_1 було здійснено реконструкцію житлового будинку під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 з прибудовою і надбудовою, в результаті чого загальна площа будинку по АДРЕСА_1 згідно технічного паспорта від 16.07.2015, виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», становить 192,4 кв. м, тобто площа будинку внаслідок реконструкції збільшилася на 134,8 кв. м.
Реконструкція та добудова до будинку проводилася позивачем за її кошти на підставі договору підряду № 12/08/06-1, укладеного між ОСОБА_1 та ТзОВ ВП «Галтрансрембуд».
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що реконструкція та добудова до вказаного житлового будинку є самочинним будівництвом.
Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
З матеріалів справи вбачається, що реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 , позивачем ОСОБА_1 здійснено без відповідної дозвільної документації та без згоди співвласника будинку ОСОБА_2 .
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Згідно ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена з цією метою, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку осіб під уже збудоване нерухоме майно.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею (постанова Верховного Суду від 07.04.2020 у справі N 916/2791/13).
Ухваливши оскаржуване рішення про визнання права власності на спірний будинок, суд першої інстанції фактично узаконив самочинне будівництво, підмінивши органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень в сфері містобудування, визначених Конституцією та законами України.
Даних щодо звернення позивача ОСОБА_1 до компетентних органів стосовно узаконення самочинного будівництва, а також відмови цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, відсутні правові підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 також не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до ч.7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.7 ст. 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ (про знесення самочинно збудованого нерухомого майна) необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21.04.2016, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Таким чином, сам факт того, що реконструкція та добудова до житлового будинку по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, не є підставою для задоволення вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання частини сьомої статті 376 ЦК України.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду слід скасувати, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нову постанову.
У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 26.05.2023
Головуючий                                                        
Судді