ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року	Львів	Справа № 300/918/23 пров. № А/857/5763/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М., 
з участю секретаря судових засідань                                Кахнич Г.П.,
                                                                                          
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі за його позовом до Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов,

суддя у І інстанції                                                            Гомельчук С.В., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               20 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі – ВДВС) Гаєвського В.В. від 25 березня 2021 року та від 09 квітня 2021 року про накладення на нього штрафу у виконавчому провадженні № 64772185. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі № 300/918/23 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що за наявними у справі доказами рішення суду в межах виконавчого провадження № 64772185 не виконано боржником ані протягом 10-денного строку, наданого державним виконавцем на добровільне виконання, ані на момент винесення постанови про накладення штрафу (повторно) від 09 квітня 2021 року. Більше того, за невиконання рішення суду ОСОБА_2 після повторного накладення на нього штрафу державним виконавцем на адресу начальника відділення №2 Івано-Франківського районного управління поліції направлено повідомлення від 21 квітня 2021 року №201-27/6439 про вчинення боржником кримінального правопорушення. Навіть після таких заходів до початку примусового виконання рішення суду, яке відбулося 07 грудня 2022 року, рішення суду позивачем не було виконано.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належними, допустимими та достовірними доказами довів правомірність своїх дій, а тому постанови від 25 березня 2021 року та від 09 квітня 2021 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн та 3400 грн відповідно винесені державним виконавцем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені положеннями Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) .
У апеляційному порядку рішення оскаржено позивачем, який просить вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що строк на добровільне виконання рішення суду згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження спливав 25 березня 2021 року. Тому винесення постанови про накладення штрафу на позивача саме 25 березня 2021 року є протиправним з урахуванням частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України.
Окрім того, звертає увагу, що при винесенні оскаржуваних постанов про накладення штрафу на позивача відповідач не мав доказів невиконання рішення суду. Тому вважає, що такі постанови є протиправними та підлягають скасуванню. 
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 11 березня 2021 року головним державним виконавцем ВДВС Гаєвським В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64772185 за виконавчим листом № 338/966/20, виданим 04 березня 2021 року Богородчанським районним судом, та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.
25 березня 2021 року за невиконання рішення суду без поважних причин державним виконавцем винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 1700 грн.
09 квітня 2021 року за повторне невиконання рішення суду без поважних причин  державним виконавцем винесено постанову про накладення на позивача штрафу в розмірі 3400 грн.
Не погодившись із винесенням державним виконавцем таких постанов Хмелівський З.П. звернувся до суду із адміністративним позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Як передбачено частиною 6 статті 26 Закону № 1404-VІІІ, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Окрім того, частиною 1 статті 63 Закону № 1404-VІІІ визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. 
Згідно з частиною 2 статті 63 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частини 3 статті 63 Закону № 1404-VІІІ, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
З матеріалів справи слідує, що позивачу було надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 64772185, що підтверджується листом від 11 березня 2021 року №3763.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами спірним є момент закінчення строку на добровільне виконання рішення суду.
При цьому суд першої інстанції слушно зазначив, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, тобто коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. При цьому, визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є невиконання рішення суду без поважних причин.
Судом встановлено та не заперечується скаржником, що рішення суду, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 64772185, боржником не виконано ані протягом 10-денного строку, наданого державним виконавцем на добровільне виконання, ані на момент винесення постанови про накладення штрафу (повторно) від 09 квітня 2021 року.
Відповідно до частини 2 статті 75 Закону № 1404-VІІІ у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. 
Відтак, на переконання апеляційного суду, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних постанов державного виконавця від 25 березня 2021 року та від 09 квітня 2021 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн та 3400 грн відповідно, оскільки при винесенні такої відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, яке регулює спірні правовідносини.
Щодо посилання апелянта на частину 1 статті 253 Цивільного кодексу України, апеляційний суд вважає, що такі не можуть свідчити про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на беззаперечне встановлення факту невиконання судового рішення навіть на час розгляду справи судом першої інстанції.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі № 300/918/23 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Постанова у повному обсязі складена 25 травня 2023 року.