Єдиний унікальний номер справи 759/2530/22
Провадження №22-ц/824/5871/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня  2023  року                                                                                      місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційними скаргами приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
В обґрунтування позову зазначила, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100080008925 від 28.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Зазначає, що ОСОБА_1 здійснив зіткнення з автомобілем «Nissan-Qashqai», державний номерний знак НОМЕР_1 , пасажиром якого була позивачка. В результаті дорожньо-транспортної пригоди вона, як пасажир автомобіля «Nissan-Qashqai», державний номерний знак НОМЕР_1 , отримала тяжкі тілесні ушкодження. Вказує, що була змушена перебувати на лікуванні в стаціонарному відділенні політравми Київської міської клінічної лікарні №17, пройти 2 операції, проходити післяопераційний період лікування, який включав, зокрема, необхідність придбання медикаментів, лікарський засобів та матеріалів медичного призначення, без яких лікування було б неможливим. До того ж ОСОБА_3 потребувала пластичних операцій для відновлення фізико-морфологічних властивостей обличчя для чого їй було проведено ритро пластику виска, усунення дефекту розміром 3*4 см., глибина 2 см., процедуру створення карсасу та філлер (аугментація правого виска). Вказані процедури ОСОБА_3 оплачувала самостійно, ОСОБА_1 у добровільній формі не відшкодував позивачці ані майнової, ані моральної шкоди за свої неправомірні дії, вчинені по відношенню до ОСОБА_3 . До того ж, позивач наголошує на тому, що до дорожньо-транспортної пригоди вона працювала стюардесою у приватній компанії Укрінвест Авіейшн Лімітед із щомісячною заробітною платою 1700 Євро. В результаті ДТП вона отримала тяжкі травми і тривалий час не могла працювати у період з вересня 2016 року до вересня 2017 року, що становить 12 місяців, за цей час позивачка втратила 20400 Євро свого заробітку, що станом на момент подання позовної заяви згідно даних з офіційного сайту Національного Банку України становило 675 140 гривень, оскільки 100 Євро коштували на зазначений час 3309,51 гривень. Зважаючи на викладене, позивач вважає, що їй спричинено матеріальної шкоди на загальну суму 751 042, 48 грн., з яких, як вона вважає, 175 902,44 гривні підлягають стягненню з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», а 575 140 гривень з власника джерела підвищеної небезпеки. Окрім цього, позивач вважає, що діями ОСОБА_1 їй завдано немайнових витрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті. Вказує, що внаслідок суспільно-небезпечних дій ОСОБА_1 , їй заподіяно психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких становить 100 000 гривень, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року позов задоволено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АРКС» на користь ОСОБА_3 175 902,44 грн. завданої матеріальної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 575 140 грн. завданої матеріальної шкоди; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 100 000 грн. завданої моральної шкоди.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, у січні 2023 року ПрАТ «СК «АРКС», ОСОБА_2 та ОСОБА_1   направили апеляційні скарги, в яких зазначили, що оскаржуване рішення вважають незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказують на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим ПрАТ «СК «АРКС» просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «АРКС»; ОСОБА_2 просила апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до неї; ОСОБА_1   просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до нього.
10.03.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
13.03.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
15.03.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшли відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
14.04.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про приєднання доказів.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що  вироком Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року у справі № 759/7667/18, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році» ОСОБА_1 звільнено від призначеного основного та додаткового покарання. Зазначеним вироком ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що 03 вересня 2016 року приблизно 12:20 год. він, керуючи технічно справним автомобілем «Land Rover Discovery Sport» державний номерний знак НОМЕР_2 , здійснив зіткнення із автомобілем під керуванням водія ОСОБА_4 «Nissan-Qashqai» державний номерний знак НОМЕР_1 , в якому перебувала пасажир ОСОБА_3 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої протиправними діями ОСОБА_1 , пасажир автомобіля «Nissan-Qashqai» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_3 отримала тілесне ушкодження: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з формуванням епідуральної гематоми в лобно-скроневій ділянці зліва, розривами твердої мозкової оболонки, вдавленого багатоуламкового перелому тім`яної та скроневої кісток зліва, перелому лобної кістки зліва, перелому зовнішньої пластини лобної пазухи справа, перелому піраміди скроневої кістки справа з переходом на основу черепа в ділянці середньої черепної ямки, перелому потиличної кістки зліва, перелому виличної кістки зліва з явищами пневмоцефалії (наявність пухирців повітря в порожнині черепа), гематоми м`яких тканин лівої тім`яно-скронево-виличної ділянки, забійні рани виличної ділянки зліва, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі№ 372/504/17.
Отже, зважаючи на наявний вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року у справі № 759/7667/18, який набрав законної сили, суд вважає встановленим та таким, що не потребує підтвердженню те, що ОСОБА_1 винний у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, яке відбулось 03 вересня 2016 року.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності усіх належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» мають відшкодувати матеріальну шкоду ОСОБА_3 , яка була їй завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що спричинило їй тяжкі тілесні ушкодження.
В своїх апеляційних скаргах всі апелянти, не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, зазначали, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували розмір понесених позивачем витрат на лікування та реабілітацію, а надані ОСОБА_3 документи не підтверджують розмір витрат, які з її слів вона понесла.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими твердженнями апелянтів. Всім наданим позивачем доказам було надано належну правову оцінку судом першої інстанції. В своєму рішенні суд посилався на обставини, встановлені вироком Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року у справі №759/7667/18, який набрав законною сили. 
Відповідно до вищевказаного вироку в результаті дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої протиправними діями ОСОБА_1 , пасажир автомобіля «Nissan-Qashqai» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_3 отримала тілесне ушкодження: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з формуванням епідуральної гематоми в лобно-скроневій ділянці зліва, розривами твердої мозкової оболонки, вдавленого багатоуламкового перелому тім`яної та скроневої кісток зліва, перелому лобної кістки зліва, перелому зовнішньої пластини лобної пазухи справа, перелому піраміди скроневої кістки справа з переходом на основу черепа в ділянці середньої черепної ямки, перелому потиличної кістки зліва, перелому виличної кістки зліва з явищами пневмоцефалії (наявність пухирців повітря в порожнині черепа), гематоми м`яких тканин лівої тім`яно-скронево-виличної ділянки, забійні рани виличної ділянки зліва, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
Через отримані тілесні ушкодження ОСОБА_3 в період з 3 вересня 2016 року до 13 вересня 2016 року та з 18 жовтня 2016 року до 24 жовтня 2016 року перебувала на лікуванні в стаціонарному відділенні політравми Київської міської клінічної лікарні №17. Позивачці були проведені 2 операції в зазначеній лікарні, а саме видалення вдавленого перелому тім`яної та скроневої кісток зліва та пластики п/о кісткового дефекту черепа індивідуальною титановою пластиною. ОСОБА_3 була змушена проходити післяопераційний період лікування, який включав, зокрема, необхідність придбання медикаментів, лікарський засобів та матеріалів медичного призначення, без яких лікування було б неможливим. До того ж, ОСОБА_3 потребувала пластичних операцій для відновлення фізико-морфологічних властивостей обличчя для чого їй було проведено ритро пластику виска, усунення дефекту розміром 3*4 см., глибина 2 см., процедуру створення карсасу та філлер (аугментація правого виска). Вказані процедури ОСОБА_3 оплачувала самостійно, ОСОБА_1 у добровільній формі не відшкодував позивачці ані майнової, ані моральної шкоди за свої неправомірні дії, вчинені по відношенню до ОСОБА_3 . До того ж, позивачка наголошує на тому, що до дорожньо-транспортної пригоди вона працювала стюардесою у приватній компанії Укрінвест Авіейшн Лімітед із щомісячною заробітною платою 1700 Євро. В результаті ДТП вона отримала тяжкі травми і тривалий час не могла працювати у період з вересня 2016 року до вересня 2017 року, що становить 12 місяців, за цей час позивачка втратила 20400 Євро свого заробітку.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 було надано до суду ряд довідок та чеків, які свідчать про понесені нею витрати, а також докази втрати заробітку, що підтверджується відповідним договором, відтак, твердження апелянтів щодо необґрунтованості витрат на лікування позивача не можуть бути прийняті апеляційним судом.
Заперечуючи проти заявленого розміру спричиненої шкоди у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, АТ «Страхова компанія «АРКС» зазначала, що  на підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем до суду було надано  договір з компанією Укрінвест Авіейшн Лімітед від 05.03.2014 року. При цьому судом було неправильно визначено характер правовідносин між позивачем та Укрінвест Авіейшн Лімітед, а також неправильно було визначено період, за який позивач не отримувала дохід, як і середньомісячний розмір втраченого доходу.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із вищевказаними твердженням АТ «Страхова компанія «АРКС».
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
В ході розгляду справи ОСОБА_3 свою позицію підтверджувала відповідними документами, які містяться в матеріалах справи. Детальний опис і оцінку вказаних доказів судом першої інстанції зазначено в оскаржуваному рішенні. 
На противагу наданим позивачем доказам, відповідачами власних доказів надано не було, як і не було подано відповідних клопотань про їх витребування. За таких умов твердження відповідачів по суті залишилися голослівними, відтак не можуть бути прийняті судом. Оскільки докази позивача  (як і твердження на їх підставі) належним чином спростовані не були, у суду відсутні підстави для критичного відношення до них. 
Окремо апеляційний суд звертає увагу на неналежність позиції АТ «Страхова компанія «АРКС» щодо втраченого позивачем заробітку, оскільки період нарахування такого заробітку охоплює як час перебування ОСОБА_3 в лікувальній установі, так і час проходження після цього реабілітації. 
Окрім того, заперечуючи щодо розміру середнього заробітку,  АТ «Страхова компанія «АРКС» оперувала даними щодо двох надходжень коштів від Укрінвест Авіейшн Лімітед на картковий рахунок позивача. В той же час фактичне надходження таких коштів двома банківськими операціями жодним чином не може вважатися повноцінною інформацією про розмір доходу особи, оскільки не містить інформації щодо того, за який період його було нараховано,  чи було його виплачено в повному об`ємі та у визначені сторонами строки. Натомість позивачем було надано до суду додаток №1 від 01.07.2015 року про внесення змін та доповнень до договору про надання послуг від 05.03.2014 року, відповідно до якого  розмір місячного доходу позивача було чітко визначено у 1 700 євро. З урахуванням вищевказаного,  колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про неналежність позицій апелянтів щодо невідповідності заявленої до стягнення суми спричиненої позивачу шкоди.
В своїй апеляційній скарзі АТ «Страхова компанія «АРКС» окремо зазначила, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було врахованого факту неподання потерпілою ОСОБА_3 до страховика заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, з моменту скоєння ДТП, чим у свою чергу порушено вимоги пп.37.1.4 п. 37.1 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в результаті чого було неправомірно стягнено страхове відшкодування.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із вищевказаними твердженнями апелянта. 
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15 (провадження 14-406цс19) дійшла висновку, що ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено і про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
У контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування; особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика з дотриманням вимог, передбачених статтею 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. 
З урахуванням вищевказаного,  недотримання визначеного статтею 35 Зу «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», порядку звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до страховика.
 
Апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в своїх апеляційних скаргах зазначали, що відповідно до вимог законодавства, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.  Таким чином, оскільки ДТП спричинив ОСОБА_1 , який користувався автомобілем з дозволу ОСОБА_2 , саме ОСОБА_1 має відшкодовувати спричинену ДТП шкоду.
Дійсно, частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
В той же час, власником транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , є ОСОБА_2 . Жодних належних доказів про відповідним чином оформлену передачу права володіння, користування чи розпорядження транспортним засобом від ОСОБА_2 до ОСОБА_1   матеріали справи не містять. За таких умов колегія суддів апеляційного суду не може констатувати доведеність наявності у ОСОБА_1 належних правових підстав на користування таким автомобілем. У зв`язку із зазначеним колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією позивача, яку підтримав й суд першої інстанції, щодо того, що матеріальна шкода, яка була завдана внаслідок ДТП, має відшкодовуватися АТ «Страхова компанія «АРКС», а в обсягах, що перевищують належний розмір відповідальності страхової компанії, - саме ОСОБА_2 . 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційні скарги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба
 
Судді                                                                                                            Т.О. Писана 
 
                                                                                                                     К.П. Приходько