Справа № 148/2056/22
Провадження № 22-ц/801/751/2023
Категорія: 9
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство»,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2023 року, постановлену під головуванням судді Дамчука О. О.,
у справі № 148/2056/22 за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Тульчинське лісомисливське господарство» про визнання права власності в порядку приватизації,

встановив:
У грудні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Тульчинське лісомисливське господарство» про визнання права власності в порядку приватизації.
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його від сплати судового збору.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2022 року вказану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам, встановленим статтями 175, 177 ЦПК України, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів із дня її отримання. 
На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач ОСОБА_1 31.01.2023 на адресу суду направив заяву з додатками, зокрема позовною заявою в новій редакції з зазначенням ціни позову, заявою про витребування доказів, заявою про письмове опитування, при цьому повторно подав заяву про звільнення його від сплати судового збору.
Враховуючи, що виправлена позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що її необхідно залишити без руху, за таких обставин ухвалою від 03 лютого 2023 року надав позивачу додатковий строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду. 
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2023 року позовну заяву повернуто позивачу з тих підстав, що ним у поданих суду заявах від 31.01.2023 та 13.02.2023 були частково усунені недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі від 16.12.2022, та в ухвалі про надання додаткового строку від 03 лютого 2023 року, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження скрутного матеріального становища задля звільнення від сплати судового збору та доказів (документів) на підтвердження права позивача на предмет спору, які повинні бути подані разом з поданням позовної заяви відповідно до ч. 5 та ч. 8 ст. 175, ч. 2 ст. 83 та ч. 4 ст. 177 ЦПК України.  
Не погодившись з цією ухвалою ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зазначає, що ухвала суду першої інстанції є безпідставною, зважаючи на те, що разом з позовною заявою позивач разом з клопотанням про звільнення від сплати судового збору подав до суду відповідні довідки про доходи за 2021 рік, 31.01.2023 заявою про усунення недоліків надав до суду довідки про доходи за 1-3 квартали 2022 року, а заявою про усунення недоліків від 13.02.2023 подав довідку за 4 квартал 2022 року, таким чином в матеріалах справи на підтвердження скрутного матеріального становища надані підтверджуючі документи як за 2021 рік так і за 2022 рік. Отже позивачем надано суду інформацію про доходи за календарний рік. Що стосується доказів, якими позивач підтверджує свої вимоги, то позивачем подані всі наявні у нього докази, якими він підтверджує обставини, на які посилається. Зауважує, що оцінка таким доказам надається в нарадчій кімнаті при вирішенні питання по суті, а не при відкритті провадження у справі, тобто, фактично, суддею було надано оцінку доказам, які ще не досліджувались, та суддя сформував і висловив свою думку, що є недопустимим.
Отже вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Відповідач Державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (пункт 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
ОСОБА_1  звернувшись до суду з позовом до Державного підприємства «Тульчинське лісомисливське господарство» про визнання права власності в порядку приватизації, одночасно подав заяву про звільнення його від сплати судового збору.
Залишаючи позовну заяву без руху, суддя місцевого суду в ухвалі від 16 грудня 2022 року зазначив, що позовна заява ОСОБА_1  підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог статей 175-177 ЦПК України, вказавши які саме недоліки необхідно усунути та спосіб їх усунення, зокрема, шляхом зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивача, а саме, доказу на підтвердження права позивача на проживання за спірною адресою АДРЕСА_1 (заяви передбачені ч. 3 ст. 177 ЦПК України про витребування доказів до позовної заяви не додані); зазначення ціни позову за вимогою про визнання права власності на нерухоме майно, сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», оскільки позивачем не вказані підстави звільнення від сплати судового збору, передбачені чинним законодавством.
На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач ОСОБА_1 31.01.2023 на адресу суду направив заяву з додатками, зокрема позовною заявою в новій редакції з зазначенням ціни позову, заявою про витребування доказів, заявою про письмове опитування, при цьому повторно подав заяву про звільнення його від сплати судового збору.
Ухвалою судді місцевого суду від 03 лютого 2023 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу ОСОБА_1 додаткового строку для усунення недоліків, оскільки виправлена позовна заява не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України. Зокрема, з доданих до заяви документів вбачається невиконання ухвали суду в частині надання суду доказів на підтвердження скрутного матеріального становища задля звільнення від сплати судового збору.
При цьому із заяви про усунення недоліків та доданих до неї документів, суд не вбачає беззаперечні докази скрутного матеріального становища, оскільки додані документи не підтверджують відсутність у позивача рухомого та нерухомого майна, зареєстрованого на території України, додана довідка із Державного реєстру платників податків надана за неналежний період, а саме з 4 кварталу 2021 року по 3 квартал 2022 року, що порушує вимоги п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» в частині надання відомостей щодо розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. 
Також судом зазначено, що документи відповідно до листа № 490 від 25.07.2022 надані Тульчинським ДП «Тульчинське ЛМГ» на адвокатський запит від 14.07.2022 не додані до матеріалів заяви про усунення недоліків, надане листування на підтвердження факту вжиття заходів досудового врегулювання спору датовані 2017-2019 роком, тобто до втрати чинності Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», так само позивачем не додано жодного документу на підтвердження намагання вирішити дане питання відповідно до чинного законодавства станом на дату подачі позову, відсутні докази звернення до державних органів приватизації.
Повертаючи позовну заяву позивачеві суд першої інстанції виходив з того, що станом на 14.02.2023 ухвала суду про залишення позовної заяви без руху та ухвала про надання додаткового строку для виправлення недоліків цієї зави позивачем виконані частково.
Місцевим судом взято до уваги, що 31.01.2023 року та 13.02.2023 до канцелярії суду надійшли заяви про усунення недоліків з додатками, із яких вбачається часткове виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху та ухвали про надання додаткового строку для виправлення недоліків. Розглянувши додані до вказаних заяв документи суд встановив невиконання ухвал суду в частині надання доказів на підтвердження скрутного матеріального становища задля звільнення від сплати судового збору та доказів (документів) на підтвердження права позивача на предмет спору, які повинні бути подані разом з поданням позовної заяви відповідно до ч. 5 та ч. 8 ст. 175, ч. 2 ст. 83 та ч. 4 ст. 177 ЦПК України. Також позивачем вказано, що у нього відсутня необхідність надання доказів зазначених в ухвалах суду. 
При цьому суд першої інстанції зазначив, що неодноразово звертав увагу позивача на те, що документи на підтвердження скрутного матеріального становища мають бути подані відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» в частині надання відомостей щодо розміру річного доходу позивача – фізичної особи за попередній календарний рік тобто з 01.01.2021 по 31.12.2021 року, однак нехтуючи зауваженнями суду позивач знову надає відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків із Тульчинської Державної податкової інспекції за 1-4 квартал 2022 року.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Статтею 175 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми і змісту позовної заяви.
Відповідно до положень частини четвертої статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).
Відповідно до положень частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Аналогічні положення містяться й у статті 8 Закону України «Про судовий збір».
Отже, подаючи клопотання про звільнення від сплати судового збору, особа вправі очікувати вирішення судом такого клопотання.
З матеріалів справи вбачається, що одночасно з позовною заявою ОСОБА_1  подав заяву в порядку статті 136 ЦПК України, статті 8 Закону України «Про судовий збір» про звільнення від сплати судового збору, на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач повторно подав заяву про звільнення його від сплати судового збору.
Такі заяви підлягали розгляду судом першої інстанції з ухваленням відповідних процесуальних рішень. При їх вирішенні суду належало надати оцінку доводам позивача щодо предмету позову та документам, які підтверджують майновий стан ОСОБА_1 , проте, в порушення положень статті 136 ЦПК України, клопотання заявника вирішені не були.
Без вирішення вказаних клопотань, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви.
При цьому судом не враховано, що відповідно до змісту статті 127 ЦПК України суд може продовжити строк, встановлений для вчинення процесуальних дій.
Положення 185 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали про усунення недоліків.
За змістом наведених норм закону, повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі. Проте, якщо особа на виконання ухвали суду про залишення заяви без руху, подає суду відповідне клопотання щодо зазначених в ухвалі недоліків, воно повинно бути вирішене, з наведенням у процесуальному рішенні відповідних мотивів та висновків щодо такого клопотання. У разі, якщо суд дійде до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, він зобов`язаний продовжити процесуальний строк на усунення недоліків заяви.
З огляду на викладене, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2023 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                          М. В. Матківська

                                                 І. М. Стадник