ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 951/972/21	Головуючий у 1-й інстанції Братків І.І. 	
Провадження № 22-ц/817/215/23 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
за участі секретаря - Дідух М.Є.
та представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бойка П.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 951/972/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року, ухваленого суддею Братків І.І., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, іпотечного договору припиненим, визнання права власності на майно за набувальною давністю, скасування реєстрації речового права, 

В С Т А Н О В И В:
у листопаді 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 04.04.2008 року недійсним та іпотечного договору від 04.04.2008 року припиненим. Визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру по АДРЕСА_1 за набувальною давністю, скасування реєстрації речового права на квартиру по 
АДРЕСА_1 обґрунтування позову посилаються на те, що їхньому батькові ОСОБА_4 на праві власності належала квартира по АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з метою отримання кредиту схилили практично недієздатну особу укласти договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 та іпотечний договір від 04.04.2008.
        ОСОБА_7 , використавши підроблені довідки, отримала відповідно укладеного договору з банком АТ "ОТП Банк" кредит в сумі 26000 доларів США. В подальшому з метою надання угоді правового характеру згідно вимог, встановлених вказаним банком, не маючи документів, підтверджуючих право власності нотаріусом Боднарук Н.М. було посвідчено договір застави квартири по АДРЕСА_1 без будь-яких підстав. Власником квартири був ОСОБА_4 . Даний кредит у АТ "ОТП Банк" було отримано ОСОБА_7 ..
       У 2016 році ОСОБА_7 було неправомірно зареєстровано право власності на вказану квартиру, а договір купівлі-продажу укладено без надання грошових коштів.
       На час укладення договору ОСОБА_4 перебував на "Д" наркологічному і психіатричному обліку, йому неодноразово надавалось стаціонарне лікування в м. Тернопіль в психіатричній лікарні. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
       Наміру відчуження на момент укладення договору купівлі-продажу у ОСОБА_4 не було, грошові кошти та ключі не передавалися. ОСОБА_4 проживав у вказаній квартирі до моменту своєї смерті разом із позивачами, утримував квартиру у належному стані та сплачував комунальні платежі.
       Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, іпотечного договору припиненим, визнання права власності на майно за набувальною давністю, скасування реєстрації речового права відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянти зазначили, що 04.04.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу на квартиру по АДРЕСА_1 , при чому гроші та ключі продавцем квартири покупцю не передавалися. 
       Згідно довідок, виданих Козівським РБТІ 1 за № 48 від 19 березня 2013 року і від 22 вересня 2014 р. за № 332 власником квартири вважається ОСОБА_4 . 
       Виходячи з вищенаведеного, вбачається що власником залишається ОСОБА_4 , значить офіційно продаж не відбувся, що і підтверджується недійсність вище вказаного договору, так як і в подальшому протягом шести років ОСОБА_4 залишався бути власником. Згідно діючого законодавства договори укладені до 2013 року підлягали реєстрації тільки в БТІ з обмеженим терміном реєстрації протягом трьох років. По договору укладеному 04.04.2008 року термін реєстрації пройшов, тому втратив свою законну силу та не підлягає подальшій реєстрації.
       Згідно довідки, виданої Козівським РБТІ від 22 вересня 2014 року № 332 29.04.2013 року відповідач ОСОБА_9 виготовила технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , свідомо знаючи що договір купівлі-продажу незареєстрований, гроші продавцю ОСОБА_4 нею не передані і ключі від даної квартири їй не передавалися, ніколи в даній квартирі не проживала і ніякі заміри відповідними службами не провинилися (майно не передано). Оригінал технічного паспорту знаходиться в ОСОБА_10 . Подвійні стандарти заборонені законом. Якщо з`являється новий власник, то попередній власник передає технічний паспорт з позначкою про появу нового власника.
        ОСОБА_3 і ОСОБА_2 проживали в квартирі АДРЕСА_1 до дошкільного віку з дідусем і бабусею (з 1984р.-1991р. та 1986-1992 р. ), так як батьки на цей час не мали належного місця проживання. ОСОБА_3 в цій квартирі зареєстрований з 10 серпня 2005 року і в цій квартирі проживав постійно з 2005 року до кінця березня 2013 року, що складає понад 15 років постійного проживання і з періодичним проживанням по даний час, що складає понад 25 років. ОСОБА_2 з постійним проживанням в квартирі 6 (шість) років і з подальшим періодичним проживанням по даний час, ними сплачуються усі комунальні послуги, тому вважають, що слід визнати право власності за ними на дану квартиру за набувальною давністю. 
       Представник ОСОБА_9 адвокат Бойко П.В. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому зазначив, що дана скарга є безпідставною та надуманою.
       Позивачі ОСОБА_11 , ОСОБА_3 вже зверталися до Козівського районного суду Тернопільської області з аналогічним позовом і 14 липня 2014 року у задоволені позовних вимог було відмовлено.
       Доводи апелянтів про те, що ОСОБА_9 була із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у зговорі з працівниками банку з метою отримання кредиту не відповідають фактичним обставинам. При отримані кредитних грошей, підписанні договору купівлі-продажу квартири був дієздатний апелянт ОСОБА_3 , син "недієздатного" ОСОБА_4 , який в усьому підтримував батька, щоб пошвидше той отримав гроші за квартиру.
       Також є безпідставними посилання апелянтів про те, що з дня смерті ОСОБА_4 і по даний час вони проживають у спірній квартирі. Надані ними довідки про оплату за використаний газ не є належними та допустимими доказами, адже з дня смерті ОСОБА_4 у цій квартирі ніхто не проживав і не міг проживати, так як брати ОСОБА_2 квартиру привели у непридатний для користування стан, зняли та вивезли батареї опалювання, санвузол, електричну проводку, тощо.
       05 квітня 2023 року представник ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" адвокат Кравчук М.В. надіслав на електронну адресу Тернопільського апеляційного суду клопотання про залучення до участі у справі ТзОВ "ОТП Факторинг Україна", як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача та яке є іпотекодержателем за оскаржуваним в апеляційному порядку Договором іпотеки № PML - Е00/064/2008 від 04.04.2008 року і рішення у справі може вплинути на права товариства.
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 18 травня 2023 року клопотання представника ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" адвоката Кравчука М.В. про залучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача задоволено.
       Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" на стороні відповідача.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко П.В. апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися і не повідомили про причини неявки, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи. Судова повістка надіслана ОСОБА_3 повернулась до суду із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", а ОСОБА_2 отримав повістку 26 травня 2023 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 4600118442050. 
       Представник ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" адвокат Кравчук М.В. у судове засідання не з`явився, однак йому було направлена судова повістка на електронну адресу, зазначену у заяві про залучення третьої особи до справи.
       Днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи (пункт 2 частина 8 статті 128 ЦПК України).
       Згідно пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. 
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
       Крім цього, ОСОБА_2 подав клопотання про зупинення розгляду даної справи на період досудового розслідування, на його думку, фактів повторного злочину, вчиненого ОСОБА_7 , яке розглянуто в судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати з занесенням до протоколу судового засідання.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Бойка П.В., суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВКІ № 047246 від 07.03.2008, виданого в межах спадкової справи № 155 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2008 року (т. 1 а.с. 17, 41).
       04.04.2008 ОСОБА_4 та ОСОБА_13 уклали договір купівлі-продажу, згідно якого, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_13 купила належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н.М. (т. 1 а.с. 6).
       В подальшому, 04.04.2008 ОСОБА_13 та ЗАТ «ОТП Банк» філія ЗАТ «ОТП Банк» у Тернополі уклали між собою кредитний договір № ML-E00/064/2008 (т. 1 а.с. 44).
       04.04.2008 ОСОБА_13 та ЗАТ «ОТП Банк» філія ЗАТ«ОТП Банк» у Тернополі уклали між собою іпотечний договір № ML-E00/064/2008 PML-E00/064/2008 (т. 1 а.с. 45).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
       Згідно рішення Козівського районного суду від 09.04.2014 ОСОБА_3 визнаний таким, що прийняв спадщину, після смерті ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 надано додатковий строк для прийняття спадщини (т. 1 а.с. 18).
       Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що не доведені правові підстави, на які посилаються позивачі, для визнання договору купівлі-продажу від 04.04.2008, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 та іпотечного договору № ML-E00/064/2008 PML-E00/064/2008 від 04.04.2008 між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_13 недійсними, також позивачами не доведено наявності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, сукупність яких є підставою за набувальною давністю.
       Колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.
       У силу п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.
       Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Тобто, сторони договору за взаємною згодою погоджують умови договору, що відбулося в даному випадку.
       Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
       Частинами першою та третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваним).
       Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
       Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
       Як вбачається із позовної заяви, позивачі просять визнати договір купівлі-продажу квартири від 04.04.2008 недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_1 з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи у зговорі з працівниками банку з метою отримання кредиту, схилили практично недієздатну особу, яка перебувала на "Д" наркологічному та психіатричному обліку, укласти договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 04.04.2008.
       Як на підставу недійсності вказують, що сторонами договору не додержано в момент його вчинення вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а тому на підставі ст. 215 ЦК України вважають його недійсним. Крім цього, вважають недійсним вказаний договір, оскільки він не був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно. Також, позивачі вказують, що оспорюваний правочин був фіктивним, на що роблять посилання у позовній заяві, й з цієї підстави просять визнати його недійсним у відповідності до ст. 234 ЦК України.
       Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Положення ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Аналізуючи оспорюваний договір купівлі-продажу, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що даний договір укладений з дотриманням вимог законодавства по формі та щодо істотних умов, які є обов`язковими, й відповідає вимогам ст. 628 ЦК України.
       Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
       Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
       Тому, з огляду на зазначену суперечність Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 зробила висновок: до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору- купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрації свого права власності.
       Як вбачається з матеріалів справи оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений 04.04.2008, посвідчений нотаріусом 04.04.2008 за реєстром № 728 і відповідно до ст. 210 ЦК України нотаріусом зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, реєстраційний № 2810167, тому колегія суддів вважає надуманим доводи заявників, що сторонами договору не додержано в момент його вчинення вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а також те, що договір відповідачем ОСОБА_7 своєчасно не був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно. 
       Також судом встановлено, що ОСОБА_4 04.04.2008 на власний розсуд розпорядився своєю власністю - квартирою АДРЕСА_2 й своїм підписом ствердив, що із ним проведено повну оплату за договором й у нього відсутні щодо покупця претензії фінансового характеру, що підтверджується вказаним договором.
        ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 із моменту укладення договору по дату смерті останній не оспорював договір.
       Тому, також безпідставними є доводи заявників, що вказаний договір є фіктивним, оскільки жодних доказів, які б свідчили про вчинення вказаного правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, позивачами суду не надано та не підтверджено цих тверджень у ході судового розгляду.
       Крім цього, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
       Щодо тверджень заявників про перебування ОСОБА_4 на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному обліку, приймання ним лікарських препаратів і перебування на лікуванні в медичній установі, як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним, передбачену статтею 225 ЦК України, колегія суддів вважає недостатніми в підтвердження того, що ОСОБА_4 на момент укладення спірного договору не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати. 
       Щодо доводів заявників про визнання іпотечного договору припиненим.
Стаття 593 ЦК України, а також стаття 17 Закону України "Про іпотеку" передбачає підстави припинення іпотеки: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. 
       Жодної з наведених підстав припинення іпотеки позивачами не заявлено, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові в цій частині.
       Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.
       Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
       Велика Палата Верховного Суду в Постанові у справі № 910/17274/17 від 14 травня 2019 року зазначила, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
       ВП ВС наголосила, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
       Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
       Також ВП ВС зазначила, що давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
       Аналогічна правова позиція щодо застосування вимог ст. 344 ЦК України підтримана й у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема в постанові у справі № 607/21758/19 від 22 лютого 2021 року.
       Судом не здобуто належних та допустимих доказів, що заявники добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років.
       Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача адвокат Бойко П.В., що з моменту смерті ОСОБА_4 спірну квартиру позивачі зробили непридатною для проживання. У ній відсутнє опалення, сантехніка, електрика.
       Даний факт підтвердив у судовому засіданні і позивач ОСОБА_2 . 
       Щодо тверджень заявників, що ними сплачувалися комунальні платежі, судом першої інстанції даного факту не встановлено, оскільки з наданих копій платіжних документів неможливо встановити жодних даних: ні особу платника, ні призначення, ні дати проведення платежу. Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції, в якості свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 підтвердили, що після смерті ОСОБА_4 позивачі у спірній квартирі не проживають.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
       
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

       Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст судового рішення виготовлений 27 червня 2023 року.

Головуюча                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                                         О.З. Костів

                                                                                М.В. Хома