Постанова
Іменем України
 
12 червня 2023 року
місто Київ
 
справа № 388/1347/20
провадження № 61-13009св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Долинська міська рада Кіровоградської області, ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2021 року, постановлене суддею Степановим С. В., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Письменного О. А., Дуковського О. Л., Дьомич Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивачки
ОСОБА_3  у листопаді 2020 року звернулася до суду із позовом до Долинської міської ради Кіровоградської області (далі - міська рада), ОСОБА_2 , у якому просила усунути перешкоди у користуванні будинковолодінням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 02 липня 1996 року, виданого ОСОБА_2 на підставі рішення Долинської міської Ради народних депутатів від 22 травня 1996 року № 127, та його скасування.
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Виділення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва за зазначеною адресою, площею 600, 00 кв. м, здійснено на підставі рішення виконавчого комітету Долинської районної Ради народних депутатів трудящих від 13 січня 1958 року № 9.
02 липня 1996 року Долинська міська Рада народних депутатів видала ОСОБА_2 , який мешкає в АДРЕСА_1 , державний акт на право приватної власності на землю, площею 0, 16 га, з яких для обслуговування житлового будинку, площею 0, 10 га, та ведення господарства, площею 0, 06 га.
ОСОБА_3  зазначала, що в приватну власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку, частина якої знаходиться під її будинком та іншими надвірними спорудами, фактично зменшивши площу її ділянки з 600, 00 кв. м до 582, 00 кв. м.
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у мирний спосіб вирішити спір не бажає, чинить перешкоди, позивачка просила задовольнити позов.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Міська рада та ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 14 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, Долинський районний суд Кіровоградської області задовольнив позов  ОСОБА_1 .
Суд усунув перешкоди у користуванні будинковолодінням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 02 липня 1996 року, виданого ОСОБА_2 на підставі рішення Долинської міської Ради народних депутатів від 22 травня 1996 року № 127, та його скасування.
Суд здійснив розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що оспорюваний державний акт порушує права позивачки як суміжного землекористувача, оскільки не враховує фактично розміщених на земельній ділянці відповідача споруд  ОСОБА_1 , що перешкоджає позивачці обслуговувати своє будинковолодіння.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_2 19 грудня 2022 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, підставами касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц 
(провадження № 61-19526сво18), відповідно до яких погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не приводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передання земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15-ц 
(провадження № 61-756св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 379/7085/14-ц (провадження № 61-2585св21), щодо погодження меж земельної ділянки.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 у лютому 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.
ОСОБА_2 у лютому 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відповідь на відзив, у якому просив задовольнити його касаційну скаргу.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 18 січня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 22 березня 2023 року задовольнив заяву ОСОБА_2 , зупинив дію рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2021 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.
За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Виконавчого комітету Долинської районної Ради народних депутатів трудящих від 13 січня 1958 року № 9 «Про виділення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва» ОСОБА_4 виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва на АДРЕСА_1 , площею 600, 00 кв. м.
Згідно з актом від 07 березня 1958 року зазначена земельна ділянка виділена в натурі ОСОБА_4 разом із закріпленими на ній геодезичними знаками.
У садибному плані (схемі) від 15 листопада 1962 року зазначено, що на земельній ділянці, загальною площею 600, 00 кв. м, був житловий будинок та колодязь.
З 02 жовтня 1963 року власником будинку був ОСОБА_3 .
15 червня 1984 року Виконавчий комітет Долинської міської Ради народних депутатів трудящих ухвалив рішення № 251 «Про самовільне будівництво гр.  ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 », яким узаконено за ОСОБА_3 сіни літ. а?, літню кухню літ. В, сарай літ. Д, гараж літ. Г на АДРЕСА_1 .
На підставі рішення Народного суду м. Долинська від 30 січня 1985 року у справі № 2-34 15 лютого 1985 року ОСОБА_1 видано реєстраційне посвідчення про те, що будинковолодіння      АДРЕСА_1 зареєстроване за нею на праві особистої власності.
У технічному паспорті від 26 березня 1984 року на житловий будинок АДРЕСА_1 відображені будівлі та споруди, дати їх забудови, а також їх розміщення на земельній ділянці, площею 600, 00 кв. м, а саме: житловий будинок 1963 року літ. А; сіни 1963 року літ. а; сіни 1969 року літ. а?; ганок 1969 року літ. кр; літня кухня 1969 року літ. В; гараж 1973 року літ. Г; льох 1969 року літ. Б; сарай 1975  року літ. Я; вбиральня 1964 року літ. Ж; паркан 1969 року літ. Н; вимощення 1970 року літ. І; криниця 1958 року літ. к. 
Також згідно з технічним паспортом між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 є межа присадибних ділянок, яка проходить на певній відстані від житлового будинку, позначеного літ. А, та літньої кухні, позначеної літ. В.
У 1990 році позивачка побудувала димохід.
02 липня 1996 року Долинська міська Рада народних депутатів видала ОСОБА_2 , який мешкає в АДРЕСА_1 , державний акт на право приватної власності на землю, площею 0, 16 га, з яких для обслуговування житлового будинку - 0, 10 га та ведення господарства - 0, 06 га.
У листі міської ради від 04 липня 2013 року № 01-19/950 зазначено, що в результаті проведення обмірів присадибної земельної ділянки на АДРЕСА_1 спеціалістами міської ради встановлено, що згідно з технічним паспортом ширина садиби становить 13, 00 м, а по факту 12, 83 м, від вулиці 15, 00 м, а по факту 14, 50 м, довжина присадибної ділянки становить 40, 00 м, а по факту 39, 80 м.
Відповідно до геодезичної зйомки присадибних ділянок на АДРЕСА_1 та  АДРЕСА_1 (станом на 26 вересня 2016 року) межа між садибами проходить по стіні літньої кухні ОСОБА_1 , а димохід частково знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 .
Згідно з актом приймання-передання межових знаків на зберігання від 02 грудня 2016 року загальна площа земельної ділянки на АДРЕСА_1 фактично становить 582, 00 кв. м.
Право, застосоване судом
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Відповідно до положень частини першої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.
У статті 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний державний акт, виданий ОСОБА_2 порушує її права як користувача суміжної земельної ділянки, оскільки у власність відповідача передано земельну ділянку, яка частково знаходиться під її будинком та надвірними спорудами.
Позивачка також звертала увагу на те, що досягнути згоди з ОСОБА_2 у позасудовому порядку не вдалося. Зокрема, міська рада пропонувала ОСОБА_2 , щоб він відступив 1, 00 м від її будинковолодіння, а вона натомість уступить пропорційну площу в городі, проте відповідач на такі умови не погодився.
Оцінивши подані учасниками справи докази за правилами статті 89 ЦПК України, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки про те, що оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача обмежує права позивачки як суміжного землекористувача.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів, оскільки оспорюваний державний акт виданий без врахування фактично розміщених на земельній ділянці споруд, належних ОСОБА_1 , що перешкоджає позивачці обслуговувати своє будинковолодіння.
Твердження ОСОБА_2 про те, що межа між його будинковолодінням та будинковолодінням позивачки змінилася за рахунок збудованого нею димоходу, суд апеляційної інстанції визнав припущенням, оскільки вони не ґрунтуються на доказах, що містяться в матеріалах справи.
Також постановою Долинського районного суду Кіровоградської області від 29 серпня 2017 року у справі № 388/627/17, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2018 року та постановою Кропивницького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у справі № 388/429/17, встановлено, що реконструкція житлового будинку ОСОБА_1 шляхом прибудови димоходу здійснена у 1990 році. Оскільки будівництво димоходу здійснено до 05 серпня 1992 року, тому не є самочинним будівництвом з урахуванням чинних на той час норм законодавства.
Отже, на момент видання ОСОБА_2 оспорюваного державного акта у 1996 році належні позивачці об`єкти нерухомості вже були зведені на її земельній ділянці, а саме будинковолодіння в нинішньому виді було збудоване у 1984 році, димохід добудований у 1990 році. Це свідчить про те, що між власниками будинковолодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 тривалий період часу та задовго до видання оспорюваного державного акта склався певний порядок користування земельними ділянками, розміщеними під будинковолодіннями, який підлягав врахуванню під час оформлення на ім`я відповідача правовстановлюючого документа на його ділянку.
Відтак, під час видання відповідачу державного акта мали бути враховані права та правомірні інтереси позивачки як суміжного землекористувача, яка є власником капітальних будівель - житлового будинку та господарських споруд, розміщених на належній їй ділянці.
Також за встановленими судами обставинами справи у 1958 році виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва на АДРЕСА_1 , площею 600, 00 кв. м, проте станом на 2016 рік площа цієї ділянки склала лише 582, 00 кв. м.
У справі, що переглядається, ОСОБА_2 не скористався наданим йому процесуальним законом правом на подання клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи для визначення межі між будинковолодіннями та не спростував того факту, що зменшення фактичної площі земельної ділянки позивачки відбулося саме за рахунок збільшення площі належної йому ділянки.
З наведених підстав Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що державний акт на землю від 02 липня 1996 року, виданий ОСОБА_2 , порушує права суміжного землекористувача ОСОБА_1 , тому підлягає визнанню недійсним.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неповністю дослідили обставини, які мають значення для вирішення справи, не підтвердилися.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) та постановах Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15-ц (провадження № 61-756св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 379/7085/14-ц (провадження № 61-2585св21).
Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) за позовом про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку зроблено такі висновки: «Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передання земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку».
За наслідками касаційного перегляду Верховний Суд у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довів порушення своїх прав оспорюваними державними актами, оскільки позивач не має доказів на підтвердження правомірного володіння чи користування земельною ділянкою, яка знаходиться в межах земельної ділянки, на яку відповідач отримав державні акти. Інші земельні ділянки, які належать позивачу на праві власності, не накладаються на ділянки відповідача.
Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15-ц (провадження № 61-756св20) за позовом про визнання державних актів недійсними, скасування державної реєстрації земельних ділянок зазначив, що між сторонами у справі, які є суміжними землекористувачами, склалася така ситуація, за якої фактичне розташування як земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу, так і фактичне розташування земельних ділянок, належних відповідачам, не відповідає координатам їх розташування, лінійним розмірам та площам, зазначеним у державних актах на ці земельні ділянки. Тобто порушення вимог земельного законодавства має місце у всіх сторін у цій справі. За обставинами, встановленими судами, потрібно внести зміни до Національної кадастрової системи та впорядкувати земельні ділянки у населеному пункті, оскільки не тільки каталоги координат двох земельних ділянок лежать невірно. З наведених підстав Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки його задоволення не вирішить спір по суті та призведе до нових спорів, оскільки дзеркальне порушення норм земельного законодавства має місце і щодо земельних ділянок відповідачів, і щодо земельної ділянки позивача. Верховний Суд наголосив, що сторонам у справі потрібно усунути технічні помилки, допущені під час визначення меж суміжних земельних ділянок, яке проводилось у різний час, відповідно до порядку, визначеного у пункті 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр». Встановлення (відновлення) меж земельних ділянок потрібно у зв`язку з неможливістю визначення меж, які б відповідали державним актам, можливо, і шляхом зміни площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок обох сторін. Таке встановлення (відновлення) може бути здійснено за згодою сторін як за фактичним використанням, так і за межами, які сторони погодять між собою. Лише у разі якщо цей спосіб виявиться недієвим чи згоди щодо визначення конкретних меж земельних ділянок не буде досягнуто, позивач, як і інші жителі населеного пункту, чиї права порушені у результаті невідповідності інформації землевпорядної документації фактичним даним щодо площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок, так і даним, визначеним державними актами, можуть звернутись до суду за захистом порушених прав.
У постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 379/7085/14-ц (провадження № 61-2585св21) за позовом, зокрема, про визнання недійсними розпоряджень місцевого органу виконавчої влади, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, Верховний Суд врахував, що зібрані у справі докази у взаємозв`язку та сукупності не дають підстав для висновку, що земельна ділянка відповідача перешкоджає у доступі до земельної ділянки позивача та накладається на дорогу, яка перебуває у загальному користуванні. Всупереч статті 81 ЦПК України позивач не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема того, що земельна ділянка відповідача накладається на межі земельної ділянки позивача, а відсутність його підпису на документах про встановлення межових знаків за умови, що межі земельних ділянок сторін не накладаються, не може бути достатньою підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я відповідача. Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним державного акта, оскільки права позивача не порушено.
У справі, що переглядається, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду, оскільки у справах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, суди виходили з конкретних обставин кожної із цих справ та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. На відміну від обставин, встановлених у зазначених справах, у справі, що переглядається, позивачка надала докази на підтвердження того, що оспорюваний державний акт порушує її права, тому такий підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Отже, фактичні обставини у наведених заявником в касаційній скарзі справах та у справі, що переглядається, є відмінними.
Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до незгоди з ними, трактування норм матеріального права на свою користь та необхідності здійснення переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів та фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку поданим учасниками справи доказам та зробили обґрунтовані висновки про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки оспорюваний державний акт порушує її права як суміжного землекористувача, його видано ОСОБА_2 на земельну ділянку без урахування розташованих на ній будівель та споруд, належних позивачці на праві власності, що перешкоджає останній обслуговувати своє будинковолодіння.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов переконання, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Підстав для розподілу судових витрат немає.
Вирішення питання про поновлення дії оскаржуваних судових рішень
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою від 22 березня 2023 року Верховний Суд зупинив дію рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2021 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.
Зробивши висновок про залишення касаційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін, Верховний Суд поновлює їх дію.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2022 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2021 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2022 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                           С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак