Постанова
Іменем України
 
12 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 591/2583/21
провадження № 61-10992св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сумська обласна прокуратура,
третя особа - Державна казначейська служба України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року у складі судді Шелєхової Г. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 08 червня 2022 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сумської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють досудове розслідування.
 
В обґрунтування позову зазначив, що йому була завдана майнова та моральна шкода, спричинена, на його думку, неефективністю ведення досудового розслідування, що призвело до надмірної тривалості кримінального провадження № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року за фактом порушення службовими особами Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, де він є потерпілим. 
 
Вказував, що Сумська обласна прокуратура, як орган державної влади, не дотрималася розумних строків слідства, не здійснила належним чином розслідування у вказаному кримінальному провадженні, не встановила складу злочину в діях посадових осіб виконкому Сумської міської ради, чим не забезпечила усунення порушень у реалізації його права як звільненого офіцера на отримання житла в особисту власність першочергово.
 
Також Сумська обласна прокуратура не виконала статтю 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та судове рішення, а саме постанову Верховного Суду від 14 квітня 2020 року щодо негайного припинення порушень органом місцевого самоврядування його прав та усунення порушень територіальної підслідності.
 
Неефективність здійснення кримінального провадження № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року, зокрема слідчим відділом прокуратури Сумської області, було підтверджено постановою Першого заступника Генерального прокурора України від 10 липня 2018 року, якою досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні доручено слідчому відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області.
 
Тому позивач, стверджував, що йому було завдано відповідачем майнової шкоди у розмірі вартості неотриманого протягом 30 років в особисту власність житла у сумі  2 984 915,32 грн.
 
Крім того, позивач зазначав, що йому завдано і моральної шкоди у розмірі 700 000,00 грн, яка полягає у незаконних, безвідповідальних діях та злочинній бездіяльності посадових осіб відповідача, незабезпечення  відновлення його конституційного права на особисте житло. Також вказував, що він постійно відчуває душевні страждання, нервові стреси, незручності та від негараздів та суперечок в нього постійно змінюється кров`яний тиск, болить голова, порушився нормальний сон, пропав апетит. Прийняті відповідачем незаконні рішення, змусили його неодноразово звертатися до суду, внаслідок чого він поніс значні матеріальні витрати на оформлення заяв та юридичну допомогу, поїздки в судові засідання.
 
З огляду на викладене, позивач просив суд забезпечити виконання норми прямої дії - статті 3 Конституції України та визнати невчинення відповідачем імперативно встановлених обов`язків про негайне здійснення заходів щодо негайного припинення порушень конституційних прав звільнених офіцерів на особисте житло, а також, визнати що заборонена законодавством непряма дискримінація громадянина похилого віку щодо забезпечення права володіння відповідним майном мала місце, доказ про їх відсутність покласти на відповідача; покласти цивільну відповідальність за завдання шкоди на Сумську обласну прокуратуру за визнанням постановою від 10 липня 2018 року заступника Генерального прокурора України неефективності ведення відповідачем досудового розслідування та надмірну більш 4 років тривалість кримінального провадження № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року, в якому позивач є потерпілою особою, що призвело до порушення його права на першочергове отримання житла та наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями і бездіяльністю відповідача та заподіяння шкоди позивачу; стягнути з державного бюджету України на користь заявника на відшкодування завданої шкоди незаконними діями майнову у шкоду в сумі 2 984 915,32 грн та моральну шкоду в розмірі 700 000,00 грн; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.
 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судові витрати покладено на рахунок держави. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскарження процесуальних рішень органу досудового розслідування (прокурора) під час кримінального провадження в порядку вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) є механізмом реалізації права заявника на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.
 
Водночас, суд першої інстанції визнав факт заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача через тривалу бездіяльності посадових осіб, пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України. Відтак, урахувавши характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, суд вважав достатнім розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 3 000,00 грн.
 
Крім того, вирішуючи спір в частині заявлених вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неотримання квартири, суд першої інстанції виходив з того, що питання надання житла не відноситься до безпосередньої компетенції відповідача, а держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Суду не надано будь-яких доказів того, що зазначені позивачем втрати є майновою шкодою, спричиненою внаслідок протиправних дій чи бездіяльності відповідача, а відтак суд відмовив у задоволенні позову в цій частині.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 08 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури і Державної казначейської служби України задоволено. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року в частині стягнення із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача відшкодування моральної шкоди та відмовляючи у задоволені цих позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службової (посадової) особи органу державної влади.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що сам по собі факт неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року, засвідчений у постанові прокурора Генеральної прокуратури України від 10 липня 2018 року, не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.
 
Водночас залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд погодився із висновками районного суду в цій частині та виходив із того, що позивач не довів, що внаслідок дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача йому завдано майнової шкоди у розмірі вартості неотриманої квартири у сумі       2 984 915,32 грн.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 08 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.  
 
Також заявник просить постановити окрему ухвалу про порушення законодавства та невиконання судових рішень, що набрали законної сили в діяльності прокуратури Сумської області, неналежного виконання професійних обов`язків її посадових осіб та встановити строк для надання відповіді, необхідного для її виконання.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не виконали завдання цивільного судочинства щодо ефективного поновлення прав позивача;
 
-  не звернули увагу на те, що інтереси Сумської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України у справі представляли особи, які не мали на це повноважень;
 
-   проігнорували, що відзив Сумської обласної прокуратури та пояснення Державної казначейської служби України були подані без додатків, тому вони підлягали залишенню без розгляду та поверненню заявникам;
 
-  не надали належної оцінки тому, що завдана позивачу моральна шкода полягає в незабезпеченні його конституційних прав на отримання належного в особисту власність житла за невиконанням основного обов`язку правоохоронного органу щодо негайного припинення порушень посадовими особами виконкому Сумської міської ради та відновлення його конституційного права на житло за протиправним невиконанням правоохоронним органом держави - Сумською обласною прокуратурою статті 2 КПК України за неефективності досудового розслідування надмірної його тривалості;
 
-  не звернули увагу на те, що Сумська обласна прокуратура всупереч вимогам статей  129-1, 131-1 Конституції України та статті 8 Закону України «Про прокуратуру» протиправно не виконала наведених імперативних вимог чинного законодавства та судових рішень, які набрали законної сили, що спричинило надмірну тривалість кримінального провадження № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року та неефективність досудового розслідування;
 
-  не врахували, що відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішень, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно із заявами інших громадян, які належно вирішувались;
-  не відновили конституційні права позивача на житло;
 
-  не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 201/7621/17 від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16.
 
Також у касаційній скарзі заявник посилається на рішення Конституційного Суду України, статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), статтю 1 Першого протоколу до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) і вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції їх порушили.
 
19 грудня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив Сумської обласної прокуратури на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення судів першої  та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності завданої йому шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями службової (посадової) особи органу державної влади, що в силу статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є його процесуальним обов`язком. 
 
22 грудня 2022 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив Сумської обласної прокуратури, в якому заявник вказує на те, що підстави зазначеного відзиву жодним чином не спростовують доводів його касаційної скарги та просить не брати його до уваги.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між                   суддями Верховного Суду від 07 листопада 2022 року касаційну скаргу               ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 08 червня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року поновлену ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження  рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року та постанови Сумського апеляційного суду від 08 червня 2022 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 з підстав визначених пунктами 1,4 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Зарічного районного суду м. Суми матеріали цивільної справи № 591/2583/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву.  
 
У грудні 2022 року матеріали справи № 591/2583/21 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Сумської області з письмовою заявою про вчинення злочину головою виконкому м. Суми ОСОБА_3 за ознаками частини другої статті  382, частини другої статті 364, статті 442 Кримінального кодексу України  (далі - КК України).
 
06 травня 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) у кримінальному провадженні № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року, за фактом порушення службовими особами органів місцевого самоврядування м. Суми обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, що призвело до порушення права ОСОБА_1 на першочергове отримання житла. 
 
04 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до першого заступника прокурора Сумської області Сидоренка І. А. з письмовим клопотанням про прийняття рішень та здійснення заходів на усунення порушень у досудовому розслідуванні, внесеному до ЄРДР за № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року та проведення слідчих дій.
 
07 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до першого заступника прокурора Сумської області Сидоренка І. А. з письмовою заявою про вчинення злочину посадовими особами правоохоронних органів в кримінальному провадженні № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року.
 
13 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Сумської області з письмовим клопотання про проведення слідчих дій у досудовому розслідування в кримінальному провадженні № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року.
 
13 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Сумської області з письмовою скаргою на порушення у проведенні слідчих дій у досудовому розслідуванні за ЄРДР № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року.
Постановою першого заступника Генерального прокурора Сторожука Д. А. від  10   липня 2018 року здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України доручено Слідчому відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області. Згідно з текстом  постанови, досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні здійснюється понад 4 роки різними органами Слідчого відділу Сумського ВМ УМВС України в Сумській області, слідчого відділу прокуратури Сумської області, а з 15 листопада 2016 року - слідчим управлінням Головного правління Національної поліції в Сумській області. Протягом вказаного періоду слідство проводиться неефективно, без дотримання вимог щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження.
 
Після передачі кримінального провадження № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України до Слідчому відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області 26 серпня 2019 року ОСОБА_1 звертався до прокурора Сумської області з письмовим клопотанням про стан справи в досудовому розслідуванні вказаного кримінального провадження. 
 
Відповідно до витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 42020200000000109 від 24 березня 2020 року, 24 березня 2020 року внесено відомості до ЄРДР згідно ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2020 року, за якою прокуратуру Сумської області зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 12 березня 2020 року про вчинення службовими особами прокуратури Сумської області злочину, пов`язаного з невиконанням ухвал Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2020 року, 07 та 29 лютого 2020 року.
 
Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 10 вересня 2021 року зобов`язано службову особу Сумської обласної прокуратури внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР відповідно до заяви ОСОБА_1 , яка направлена до керівника Сумської обласної прокуратури Тубелець О. Л. 
 
Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року зобов`язано службову особу Сумської обласної прокуратури надати відповіді на клопотання ОСОБА_1 від 31 серпня 2021 року.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.   
 
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від    19   березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження                                         № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20). 
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, врахувавши вищевказані норми права, встановивши обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.
 
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
 
За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
 
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
 
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.
 
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або майнової шкоди.
 
Сам факт звернень ОСОБА_1 до посадових осіб та винесення прокурором Генеральної прокуратури України постанови від 10 липня 2018 року, якою здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 4201420001000030 доручено Слідчому відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача завдали йому моральної шкоди. Контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого винесена зазначена постанова Генеральної прокуратури України, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження                   № 61-43847св18), від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження № 61-305св19), від 22 травня  2019 року у справі № 686/24243/18-ц (провадження № 61-7017св19),  від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження  № 61-10591св19) від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження № 61-17648св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 (провадження № 61-12965св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/26653/18 (провадження № 61-12277св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/17001/17 (провадження № 61-22067св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 27 квітня 2020 року у справі № 686/17297/18 (провадження № 61-2738св19), від 30 червня 2020 року у справі № 686/3050/19 (провадження № 61-19878св19) та від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20).
 
Отже, засвідчений у постанові прокурора Генеральної прокуратури України                       від 10 липня 2018 року факт неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні № 420142000100000030 не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди, оскільки доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні іншому слідчому відділу не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
 
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої ним жодним чином не обґрунтований. 
 
Крім того, Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції, у не скасованій за результатами апеляційного перегляду частині його рішення, та висновками апеляційного суду, про те, що позивачем не доведено факту наявності майнової шкоди, її розмір, причинно наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що є його процесуальним обов`язком.
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц, провадження № 61-9952сво20.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що інтереси Сумської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України у справі представляли особи, які не мали на це повноважень, є безпідставними з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
 
29 грудня 2019 року набрав чинності Закон України від 18 грудня 2019 року            № 390-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» згідно з яким, зокрема  частини третю і четверту статті 58 ЦПК України виклали у новій редакції.
 
Так, у частині третій статті 58 ЦПК України визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. А у частині четвертій статті 58 ЦПК України вказано про те, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
 
Отже, з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування у цивільному судочинстві можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту).
 
Якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юрособи (зокрема, посадову інструкцію), в якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності також обмеження відповідних повноважень.
 
Наявність або відсутність у Єдиному державному реєстрі даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.
 
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21).
 
Відповідно до матеріалів справи, інтереси Сумської обласної прокуратури представляв Микитенко В. П., а інтереси Державної казначейської служби України представляла Шиянова В. В. 
 
На підтвердження своїх повноважень Микитенко В. П. надав суду: копію довіреності Сумської обласної прокуратури від  13  травня 2022 року; копію Положення по управління представництва інтересів держави у суді Сумської обласної прокуратури, затверджене наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 30 вересня 2020 року № 160; копію посадової інструкції головного спеціаліста відділу Сумської обласної прокуратури Микитенка В. П., затвердженої керівником Сумської обласної прокуратури; копію наказу від 11 червня 2021 року № 299к про призначення Микитенка В. П. на посаду головного спеціаліста відділу Сумської обласної прокуратури (т. 1 а. с. 66-79)
 
У свою чергу Шиянова В. В. надала суду наступні документи: копію довіреності Державної казначейської служби України від  11 січня 2021 року; копію положення про Юридичний відділ Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області, затвердженого наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області від 20 травня 2020 року № 60; копію наказу від 24 лютого 2020 року Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області про призначення Шиянової В. В. на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта юридичного відділу; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12 січня 2022 року  (т. 1 а. с. 50-55, 57; т. 4 а. с. 45-51).
 
Аналіз вказаних положень законодавства та наявних у справі документів у їх сукупності, дає підстави для висновку, що у Микитенко В. П. та Шиянова В. В. були уповноваженими особами на представництво в суді інтересів Сумської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України відповідно у прядку самопредставництва.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 201/7621/17 від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, підлягають відхиленню з огляду на таке.
 
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
 
У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ, інше доведення позовних вимог й обов`язковості складових цивільно-правової відповідальності, відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відзив Сумської обласної прокуратури та пояснення Державної казначейської служби України були подані без додатків, Верховний Суд також відхиляє, оскільки відповідно до частини другої статті                410 ЦПК України не можуть бути скасовані правильні по суті і законні рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). 
 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх                        (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Щодо клопотання заявника про постановлення окремої ухвали
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить Верховний Суд постановити окрему ухвалу щодо прокуратури Сумської області.
 
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
 
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.                  Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
 
Враховуючи, що Верховний Суд у процесі перегляду цієї справи не встановив порушень, які б слугували достатньою підставою для постановлення окремої ухвали щодо прокуратури Сумської області, то клопотання позивача про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Сумського апеляційного суду від 08 червня 2022 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков         С. О. Погрібний        О. В. Ступак