ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/13304/22 пров. № А/857/2955/23	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Матковської З.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року (ухвала прийнята у м. Львові судом у складі головуючого судді Желік О.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання провести перерахунок пенсії,-
                                                  ВСТАНОВИЛА:

23 вересня 2022 позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії без врахування заяви від 10.04.2008 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зробити перерахунок пенсії без врахування заяви від 10.04.2008 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року  позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання провести перерахунок пенсії – залишено без розгляду.

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права та є незаконною, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою справу направити на продовження розгляду.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначив, зокрема те, з моменту призначення пенсії, розмір пенсії позивача фактично не змінився, про застосування коефіцієнтів, та перерахунок пенсії управління Пенсійного фонду не інформує застрахованих осіб. Крім того, коли у 2008 році Головне управління Пенсійного фонду застосувало заяву (де в подальшому було встановлено, що підроблено підпис позивача) розмір його пенсії не змінився, тому отримуючи щомісяця пенсію позивач не міг припускати, що права позивача можуть бути порушені в подальшому при перерахунку пенсії, а саме у застосуванні коефіцієнтів Пенсійним фондом. Тому на думку позивача не можна погодитись з позицією суду що з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що звернення ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду свідчать про те, що позивач хотів отримати інформацію, з наданої інформації не вбачається, що права позивача порушені, тому і підстав для звернення до суду для оскарження дій головного управління Пенсійного фонду не було.

Що до звернення позивача до поліції з заявою, згідно якої було відкрито кримінальне провадження, та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12919140150000491, за фактом підроблення заяви про перерахунок пенсії від 10.04.2008 року, це було лише припущення, жодного доказу про те, що права позивача порушенні у не було, лише після отримання копії експертизи, та долучення її до головного Управління Пенсійного фонду як доказ порушення прав, позивач отримав відмову від головного управління Пенсійного фонду з підстав лише, що судом не винесено вирок по винній особі, і що після винесення вироку такий перерахунок буде проведено, що і слугувало з моменту отримання відмови звернутись до суду для захисту прав.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що “у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення”.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що “стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права”.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Постановивши ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції  фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення його права на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.5 КАС України.

На думку апеляційного суду, позиція Львівського окружного адміністративного суду про те, що позивач міг знати та знав про порушення своїх прав ще у 2018 році є хибними, так як доказів порушення прав не було. Дізнатися про порушення свого права без отримання відповідного експертного висновку, та відмови головного управління Пенсійного фонду позивач не міг.

Разом з тим, українським законодавством встановлено спеціальний порядок поновлення процесуальних строків, зокрема шляхом подачі відповідної заяви про поновлення строку для звернення до адміністративного суду. 

Враховуючи це, апелянт власне при подачі позовної заяви, з метою реалізації конституційного права на оскарження в суді рішень органів державної влади та захисту своїх порушених прав, було подано відповідну заяву із зазначенням причин поважності пропущеного строку.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до ст.320 КАС України підставами  для  скасування  ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і  направлення  справи  для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми процесуального права, що призвело до ухвалення протиправного рішення.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-
                                                  ПОСТАНОВИЛА:                    

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити. 
Скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі №380/13304/22, яка перешкоджає подальшому провадженню по справі та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
Постанова остаточна та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	З. М. Матковська