ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/294/23 Справа № 207/1532/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       12 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       головуючого судді Деркач Н.М.,
       суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
       при секретарі Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Кам`янської міської ради на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року у справі за позовом прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи:  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцев Вячеслав Олександрович, державний реєстратор відділу державної реєстрації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Астаф`єва Світлана Іванівна, про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна , - 

В С Т А Н О В И В:

       У червні 2017 року керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцев В.О., державний реєстратор відділу державної реєстрації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Астаф`єва С.І., про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна.
       В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач в уточненій позовній заяві від 22.02.2018 року зазначив, що будинок АДРЕСА_1 був побудований у 1976 році. 
       Рішенням виконавчого комітету Баглійської районної ради народних депутатів № 378/1 від 16.11.1990р. «Про оформлення права власності на державний житловий фонд» було вирішено доручити Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на вищезазначений житловий будинок, який перебував на балансі житлово-комунального управління виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод", за підприємством з державною формою власності - ВО "Придніпровський хімічний завод".         Відповідно до п.13 Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах УРСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966, Дніпродзержинським міським БТІ 12.02.1991р. видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію будинку.
       Таким чином, право власності зареєстровано на будинок відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення цього права власності, а тому у подальшому додаткової реєстрації шляхом внесення запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно, не потребувало.
       В подальшому, відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 660 від 22.09.2004р. «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» у комунальну власність міста передано житловий фонд, що перебував на балансі відкритих акціонерних товариств та підприємств, і житловий фонд, що увійшов до статутних фондів підприємств при приватизації, в тому числі й будинок АДРЕСА_1 . Крім того, відповідно до рішення Дніпродзержинської міської ради № 567-19/IV від 24.06.2005р. «Про затвердження реєстру об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста» будинок АДРЕСА_1 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпродзержинська за порядковим номером 271 в додатку до вказаного рішення, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м.Дніпродзержинська.
       На даний час, відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/3114 від 14.11.2017 квартира АДРЕСА_2 перебуває на балансі комунального підприємства «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду». 
       Згідно з особистим рахунком на квартиру АДРЕСА_2 , у ній були зареєстровані: з 26.09.1978р. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була знята з реєстрації 29.03.2016 року; з 12.08.1991р. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був знятий з реєстрації 13.06.2006р.; з 03.05.1994р. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був знятий з реєстрації 29.03.2016р.
       На даний час у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 4201641160000098 від 17.11.2016р за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та № 12017040160000322 від 09.02.2017р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
       Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. 15.12.2015р. здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995р., виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/498-р від 02.12.2015р., про що державним реєстратором прав на нерухоме майно 15.12.2015р. внесено запис № 12644291 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло, квартира приватизована гр. ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу міськвиконкому № 01435 від 07.08.1995).
       Однак, відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних
відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/1040 від 11.04.2017р. розпорядчих документів щодо передачі квартири по АДРЕСА_3 з комунальної власності у власність громадян не приймалося. Розпорядження органу приватизації від 02.12.2015р. № 5/498-р не видавалося.         
       Таким чином, право власності територіальної громади на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2 в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури.
       У подальшому ОСОБА_2 25.12.2015 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1623, бланк HAT 094525, про що приватним нотаріусом, як державним реєстратором прав на нерухоме майно, 25.12.2015р. внесено запис № 12760330 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
        ОСОБА_3 , в свою чергу, продав спірну квартиру ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу, посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 624, про що приватним нотаріусом, як державним реєстратором прав на нерухоме майно, 28.05.2016р. внесено запис № 14754015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       На підставі наведеного позивач просив суд:
- визнати нікчемними розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 02.12.2015 № 5/498-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви ОСОБА_2 та дублікат свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995р., виданий Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/498-р від 02.12.2015;
- скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 :
       а) № 12644291 від 15.12.2015р. щодо реєстрації державним реєстратором ОСОБА_7 права власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 02.12.2015р., видавник: Департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради за ОСОБА_2 ;
       б) № 12760330 від 25.12.2015р. Державний реєстратор: приватний нотаріус Кудрявцев В.О. Підстава виникнення права власності: Договір купівлі-продажу, серія та номер: 1623, виданий 25.12.2015р., видавник: Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцев В.О. за ОСОБА_3 ;
       в) № 14754015 від 28.05.2016р. Державний реєстратор: приватний нотаріус Кудрявцев В.О. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 624, виданий 28.05.2016р., видавник: Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцев В.О. за ОСОБА_1 
- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за територіальною громадою міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради;
- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 811855612104) загальною площею 51,8 кв. м., вартістю 174224,00 грн. 
- судові витрати стягнути з відповідача на користь прокуратури Дніпропетровської області.
       Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах Кам`янської міської ради просить рішення суду скасувати та увалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим.
       Так, суд дійшов помилкового висновку про відсутність повноважень у прокурора на звернення до суду з даним позовом в інтересах Кам`янської міської ради. Також неправильним, на думку апелянта, є висновок суду про те, що прокуратурою при зверненні до суду з даним позовом не надано доказів того, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, що свідчить про порушення інтересів міської ради внаслідок її відчуження. Крім того, в апеляційній скарзі зазначено про безпідставність висновку суду щодо відсутності підстав для витребування спірної квартири від добросовісного набувача ОСОБА_1 .
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Судове рішення у даній справі у повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.
       Судом встановлено, що на момент звернення до суду, квартира АДРЕСА_2 не є власністю держави та не відноситься до майна, яке належить Кам`янській міській раді.
       З відповіді, наданої Обласним комунальним підприємством “Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації” №862 від 14.06.2017 року, встановлено, що згідно даних інвентаризаційної справи відомості про реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_2 відсутні. На будинок АДРЕСА_1 , який належав вцілому ВО "Придніпровський хімічний завод" було видане реєстраційне посвідчення 12.02.1991 року згідно рішення Баглійської райради № 378/1 від 16.11.1990 року. (т.с. 1, арк.с. 36).
       25.12.2015 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 , про продаж та передачу у власність останньому квартири АДРЕСА_2 . Зазначений договір посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О. в реєстрі за № 1623 (т.с. 1, арк.с. 21-22).
       25 грудня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 (т.с.1, арк.с. 23).
       Після цього, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 28.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 624, спірну квартиру було продано ОСОБА_1 (т.с. 1, арк.с. 28-29).
       На даний час у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 4201641160000098 від 17.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та №12017040160000322 від 09.02.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
       Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. 15.12.2015 року здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження №5/498-р від 02.12.2015 року. Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло спірна квартира приватизована ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому № 01435 від 07.08.1995р.).
       Прокуратура, звертаючись до суду з позовом в порядку здійснення представництва інтересів держави в особі Кам”янської міської ради, посилалася на те, що спірна квартира вибула з власності держави з порушенням вимог закону поза волею власника нерухомого майна.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокуратура не обґрунтувала, в чому полягає порушення прав та інтересів Кам`янської міської ради, інших осіб у даній справі та не зазначила підстави для представництва інтересів Кам`янської міської ради в суді, не надала належних та достовірних доказів, які б свідчили про необхідність захисту законних інтересів Кам`янської міської ради. Суд зазначив, що задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. 
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Кам`янської міської ради з огляду на наступні обставини.
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
       Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
         Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті   23 Закону України "Про прокуратуру").
        Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті   23 Закону України "Про прокуратуру").
       З наведених норм права прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1)  якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       Водночас тлумачення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
         При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
       Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
         Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).
       Апеляційний суд у цьому випадку погоджується з обґрунтованим висновком місцевого суду, про недоведення прокурором нездійснення чи неналежного здійснення відповідним органом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, з огляду на таке.
       Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
       Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
       Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
       При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
       Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:
       "Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
       Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
       Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
       Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".
       Матеріалами справи встановлено, що Дніпродзержинська місцева прокуратура зверталася із запитами до Виконавчого комітету Кам”янської міської ради щодо правового статусу спірного об”єкту нерухомого майна 11.04.2017 року та 02.06.2017 року. (т.1 а.с.34, 35)
       08.06.2017 року прокуратура повідомила Кам”янську міську раду про пред”явлення в інтересах держави в особі міської ради даного позову. 
       Отримавши відповіді на запити, прокуратура 16 червня 2017 року звернулася до суду з даним позовом в інтересах Кам”янської міської ради. При цьому, матеріали справи не містять доказів невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, що може кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
       На підставі зазначених обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокуратура не зазначила підстави для представництва інтересів Кам`янської міської ради в суді, не надала належних та достовірних доказів, які б свідчили про необхідність захисту законних інтересів Кам`янської міської ради.
       Посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку про відсутність повноважень у прокурора на звернення до суду з даним позовом в інтересах Кам`янської міської ради матеріалами справи не підтверджені та спростовуються наведеними вище нормами закону і фактичними обставинами справи.
       З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновку суду про те, що прокуратурою при зверненні до суду з даним позовом не надано доказів того, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, що свідчить про порушення інтересів міської ради внаслідок її відчуження також не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції.
       Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставну відмову у задоволенні позовних вимог про витребування у ОСОБА_1 спірної квартири, то апеляційний суд зазначає про таке.
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
       Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
       Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою
(див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166–168).
       Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
       Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними.
       Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
       Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач – внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine,заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
       Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
       Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
       Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
       Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя
статті 388 ЦК України).
       Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
       Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
       Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
       Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, до розгляду якої апеляційний суд зупиняв апеляційне провадження у даній справі з огляду на подібність правовідносин. 
       Матеріалами даної справи встановлено, що відповідно до ордеру № 260 серія 17 від 09.04.1984 року, право користування квартирою (зайняття квартири) АДРЕСА_2 було надане 09.04.1984 року Виробничим об`єднанням "Придніпровський хімічний завод" у безстрокове користування сім`ї наймачів ОСОБА_8 , що складалася з трьох осіб, як житло з державного відомчого житлового фонду; наймодавець - Житлово-комунальне управління ВО "Придніпровського хімічного заводу"; надана квартира є 2-кімнатною, житлова площа квартири 27, 
АДРЕСА_4 містить печатку Житлово-комунального управління Виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод", отже, квартира була надана для проживання як житло з відомчого житлового фонду, а не з житлового фонду місцевих Рад. На дату видачі Ордеру державний житловий фонд перебував у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств ( відомчий житловий фонд), у відповідності зі ст. 5 Житлового кодексу УРСР від 39.06.1983 року № 5464-Х, введений в дію 01.01.1984 року.
       Матеріалами справи також встановлено, що будинок АДРЕСА_1  був переданий з державної до комунальної власності 22.09.2004р. за рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 660 від 22.09.2004 р. «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» у комунальну власність міста.
       Право користування (проживання у спірній квартирі надане ОСОБА_4 , 1955 року народження, що була зареєстрована у цій квартирі з 26.09.1978 року до 29.03.2016 року за довідкою ТОВ «ЄРЦ КП» № 2/4728 від 20.02.2018р., тобто ще до реєстрації державної власності на будинок по АДРЕСА_1 .
       Як встановлено з матеріалів справи, 15.12.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995р., виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/498-р від 02.12.2015р., про що державним реєстратором прав на нерухоме майно 15.12.2015р. внесено запис № 12644291 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло приватизована гр. ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу міськвиконкому № 01435 від 07.08.1995).
       В подальшому ОСОБА_2 25.12.2015 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1623, бланк HAT 094525, про що приватним нотаріусом, як державним реєстратором прав на нерухоме майно, 25.12.2015 року внесено запис № 12760330 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
       Відповідач ОСОБА_1  набула право власності на спірну квартиру відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного з  ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 624, про що приватним нотаріусом, як державним реєстратором прав на нерухоме майно, 28.05.2016р. внесено запис № 14754015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Враховуючи наведені фактичні обставини справи, слід зазначити, що втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
       Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
       Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
       При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
       Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.
       Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
       Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
       Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).
       Матеріалами справи встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ”янське між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на зазначений об”єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване саме за ОСОБА_3 (а.с.20 т.1) 
       Отже, добросовісна особа ОСОБА_1 , яка придбавала нерухоме майно у власність, мала право покладатися на відомості про речові права ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно та його обтяження (наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
       За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для витребування у ОСОБА_1 спірної квартири на користь позивача.
       З наведених вище підстав апеляційний суд зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора в цій частині.
       Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
       Доводи скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судом обставин.
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
       Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.
       Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

                                        П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Кам`янської міської ради залишити без задоволення.
       Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

       Судді:                                                                 Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида

                                                                               І.Ю. Ткаченко