ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" травня 2023 р.                                 Справа№ 910/21681/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022
у справі № 910/21681/21 (суддя Джарти В.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіпрайм"
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
про стягнення грошових коштів у розмірі 1 479 769,82 грн (з урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог від 10.08.2022), -

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Медіпрайм" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Підприємство) 1 495 534,27 грн, з яких: 1 491 000,00 грн - основна заборгованість, 4 534,27 грн - три проценти річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки від 31.08.2021 № 53-121-01-21-10617 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений у вересні 2021 року товар на суму 1 491 000,00 грн.
10.08.2022 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що 26.12.2022 відповідач частково сплатив суму основного боргу в розмірі 50 000,00 грн, у зв`язку з цим просив суд стягнути з Підприємства 1 782 249,18 грн, з яких: 1 746 479,36 грн - основний борг з урахуванням інфляції, 35 769,82 грн - три проценти річних.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2022 у справі                                № 910/21681/21 заяву позивача про уточнення позовних вимог прийнято в частині стягнення 1 444 000,00 грн основного боргу та 35 769,82 грн трьох процентів річних.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі                                № 910/21681/21 позов Товариства задоволено повністю.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту поставки відповідачеві товару, що підтверджується видатковою накладною, копія якої міститься в матеріалах даної справи. Оскільки відповідач свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару виконав частково на суму 50 000,00 грн, за останнім обліковується заборгованість в сумі 1 444 000,00 грн. Факт існування вказаної заборгованості Підприємством не був спростований, доказів сплати якої не надано до суду, а тому вказана заборгованість підлягає стягненню на користь позивача. Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання зобов`язання по оплаті поставленого товару, з нього на користь позивача також підлягає стягненню 35 769,82 грн трьох процентів річних, які нараховані позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення у частині стягнення 35 769,82 грн трьох процентів річних та заборгованості в розмірі 3 000,00 грн, яка була сплачена відповідачем, проте не врахована судом.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що місцевим господарським судом було прийнято рішення з порушенням норм процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Підприємство вказало на нез`ясування судом тієї обставини, що покупцем товару є не Підприємство, а його відокремлений підрозділ - "Запорізька атомна електрична станція". Товар був поставлений не відповідачеві, а зазначеному відокремленому підрозділу, відповідно, товар за договором не міг бути прийнятим та не був прийнятий Підприємством. Будь-які документи щодо виконання зобов`язань за договором оформлялися та могли б бути надані саме відокремленим підрозділом, проте внаслідок тимчасової окупації вказаного відокремленого підрозділу, останній був позбавлений можливості надіслати відповідні документи щодо виконання зобов`язань за договором суду та учасникам справи № 910/21681/21. Суд не здійснив перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних; зменшуючи розмір позовних вимог (з 1 491 000,00 грн на             1 444 000,00 грн) позивач не перераховував суму трьох процентів річних за вищевказаний період, з якого мав бути виключений день виконання грошового зобов`язання (26.01.2022), що не відповідає нормам частини 2 статті 625 ЦК України. Місцевий господарський суд всупереч вимогам статті 625 ЦК України не врахував обов`язку боржника сплатити кредитору три проценти річних саме від простроченої суми грошового зобов`язання.
В апеляційній скарзі Підприємство також просило поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження, зупинити дію оскаржуваного рішення до завершення розгляду апеляційної скарги, надати додатковий тридцятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги та визнати поважними причини неподання до суду першої інстанції доказу (платіжного доручення № 2118 від 26.01.2022 на суму 50 000,00 грн).
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023 апеляційну скаргу Підприємства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/21681/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі            № 910/21681/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
10.04.2023 матеріали справи № 910/21681/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2023 відмовлено у задоволенні клопотання Підприємства про надання додаткового тридцятиденного строку для усунення недоліків його апеляційної скарги, апеляційну скаргу Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 910/21681/21 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
20.04.2023 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 поновлено Підприємству пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі                  № 910/21681/21. Відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 910/21681/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 31.05.2023. Встановлено Товариству строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 12.05.2023. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 910/21681/21.
Товариство не скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України). 
17.05.2023 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника. У вказаному клопотанні Товариство повністю підтримало свої позовні вимоги, визнало факт оплати поставленого товару на 50 000,00 грн, проте заперечило проти доводів апелянта щодо скасування рішення в частині стягнення 3% річних, оскільки це порушує приписи статті 625 ЦК України. Також позивач заперечив проти аргументів скаржника щодо укладення зазначеного договору з відокремленим підрозділом, а не з Підприємством.
У судове засідання 31.05.2023 позивач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомив.
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
За приписами частини 1, пункту 2 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
З матеріалів справи вбачається, що суд повідомляв учасників справи про розгляд апеляційної скарги на електронні адреси, зазначені представниками учасників.
Таким чином, апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення учасників судового процесу про розгляд апеляційних скарг.
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.07.2022 у справі                                 № 761/14537/15-ц, провадження № 61-3069св21.
Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Також колегія суддів зазначає, що позивач не був позбавлений права та можливості знайомитись з відповідними ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua) з огляду на приписи частини 1 статті 9 ГПК України, частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", відповідно до яких доступ до судових рішень є відкритим, а повний текст судових рішень підлягає оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.
В даному контексті слід враховувати також правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності позивача, враховуючи відсутність клопотань від останнього про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності уповноваженого представника Товариства.
У судовому засіданні 31.05.2023 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив вимоги скарги задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
31.05.2023 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу та 3 % річних. Не є предметом апеляційного перегляду питання належного виконання Товариством умов договору поставки, зокрема щодо строку поставки, якості, комплектності та кількості поставленого товару.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, 31.08.2021 між Товариством та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі - Відокремлений підрозділ) на підставі довіреності від 14.06.2021 укладено договір поставки товару № 53-121-01-21-10617, за умовами якого позивач зобов`язався поставити Відокремленому підрозділу товар - апарат УЗД з набором датчиків E-CUBE 8/Система ультразвукова діагностична               E-CUBE 8 в комплекті з датчиками та опціями, а останній - прийняти і оплатити зазначений товар.
Згідно з пунктом 1.2. договору строк поставки товару: вересень-грудень 2021.
Відповідно до положень пункту 3.1. договору загальна вартість товару за договором складає 1 491 000,00 грн (ПДВ 0,00 грн).
Пунктом 3.2. договору передбачено, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
Поставка товару здійснюється на умовах DDP (м. Енергодар, вул. Промислова 133) відповідно до правил Інкотермс 2010. Вантажоодержувач - Відокремлений підрозділ.
Згідно з умовами пункту 12.1. договору він вважається укладеним з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору 14.09.2021 Товариство поставило Відокремленому підрозділу товару загальною вартістю 1 491 000, 00 грн, що підтверджується видатковою накладною               № 18120 від 14.09.2021 та актом введення в експлуатацію від 14.09.2021, які складені та підписані уповноваженими представниками обох сторін.
Судом встановлено, що вищенаведена видаткова накладна підписана та скріплена печатками постачальника та покупця без жодних зауважень чи заперечень, що свідчить про поставку продукції відповідної якості та комплектності.
Обґрунтовуючи свої вимоги (з урахуванням частково прийняття заяви про уточнення позовних вимог), позивач зазначає, що відповідач виконав свої зобов`язання лише частково, а тому просить суд стягнути з відповідача 1 444 000,00 грн основного боргу та 35 769,82 грн 3% річних, нарахованих за період з 16.11.2021 по 04.08.2022.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, за правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Частиною 2 цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін
Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
В апеляційній скарзі Підприємство вказує, що сторонами договору поставки товару № 53-121-01-21-10617 від 31.08.2021 був позивач та Відокремлений підрозділ.
Відповідно до положень частин 2, 3 статті 95 ЦК України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина 1 статті 45 ГПК України).
Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, зі змісту преамбули договору слідує, що вказаний договір укладено Відокремленим підрозділом від імені Підприємства.
Таким чином, укладення Товариством та Підприємством в особі Відокремленого підрозділу договору поставки № 53-121-01-21-10617 від 31.08.2021 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати у встановлений договором строк.
Відповідно до пункту 1.1. договору сторони погодили поставку товару - апарат УЗД з набором датчиків E-CUBE 8/Система ультразвукова діагностична E-CUBE 8 в комплекті з датчиками та опціями, у кількості 1 шт, загальною вартістю 1 491 000,00 грн (ПДВ 0,00 грн).
За частиною 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами, на виконання умов договору 14.09.2021 Товариство поставило Відокремленому підрозділу товару загальною вартістю 1 491 000, 00 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі у разі відсутності предмета спору.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального кодексу можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Матеріалами справи підтверджується, що після звернення Товариства до суду з даним позовом Відокремлений підрозділ 26.01.2022 на підставі платіжного документа № 2118 сплатив позивачеві частину основної заборгованості в розмірі             50 000,00 грн.
Даний факт визнається сторонами та підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача від 27.01.2022.
Оскільки відповідач після звернення позивача до суду з позовом частково погасив суму спірної основної заборгованості, колегія суддів дійшла висновку про відсутність предмета спору в даній справі в частині основного боргу в розмірі 50 000,00 грн, у зв`язку з чим вважає за необхідне провадження у справі в цій частині закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.
Таким чином, розмір основної заборгованості відповідача перед позивачем становить 1 441 000,00 грн (1 491 000,00 грн - 50 000,00 грн), а не 1 444 000,00 грн, як було розраховано судом першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі частини 3 статті 269 ГПК України можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.
Враховуючи те, що сторонами визнається факт оплати 26.01.2022 частини основного боргу у розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується копією виписки по банківському рахунку позивача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання апелянта про визнання поважними причин неподання платіжного доручення від 26.01.2022 № 2118 до суду першої інстанції.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, позивач також просив суд стягнути з відповідача 35 769,82 грн трьох процентів річних за період з 16.11.2021 по 04.08.2022 згідно з наданого позивачем розрахунку.
За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Пунктом 3.2. договору передбачено, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
Враховуючи факт поставки товару 14.09.2021, умови пункту 3.2. договору, а також положення частини 5 статті 254 ЦК України, позивачем вірно визначено останній день оплати - 15.11.2021, перший день прострочення - 16.11.2021.
З урахуванням заяви Товариства про уточнення позовних вимог, яка була прийнята судом в частині стягнення 3% річних, останнім днем нарахування визначено 04.08.2022.
З наданого позивачем розрахунку 3% річних вбачається, що Товариство невірно визначило суми, на які було нараховані проценти річних, та не враховано часткову оплату 26.01.2022 основного боргу.
З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок 3% річних й встановлено, що обґрунтована сума цієї компенсаційної виплати складає                          31 322,63 грн, з яких: 8 700,90 грн, нараховані на суму боргу в розмірі 1 491 000,00 грн за період з 16.11.2021 по 25.01.2022, 22 621,73 грн, нараховані на суму боргу в розмірі 1 441 000,00 грн за період з 26.01.2022 по 04.08.2022.
Таким чином, позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню у вищезазначеному розмірі, а у задоволенні вимоги про стягнення 4   447,19 грн 3% річних слід відмовити.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1   472   322,63 грн, з яких: 1 441 000,00 грн - основний борг, 31 322,63 грн - 3% річних. В іншій частині позову, а саме, у стягненні з відповідача на користь позивача 4   447,19 грн 3% річних має бути відмовлено, а в частині 50 000,00 грн основного боргу провадження підлягає закриттю у зв`язку зі сплатою в процесі розгляду справи в місцевому господарському суді на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на неправильне застосування норм матеріального права (положень частини 2 статті 625 ЦК України) до даних правовідносин в частині нарахування 3% річних, а також порушення судом норм процесуального права (частини 2 статті 231 ГПК України) щодо закриття провадження у справі внаслідок часткової сплати суми основного боргу в процесі розгляду справи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга Підприємства підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі             № 910/21681/21 - зміні.
Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі № 910/21681/21 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.11.2022 у справі                    № 910/21681/21 змінити.
3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:
"1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіпрайм" (01033, місто Київ, вулиця Василя Яна, будинок 3/5; ідентифікаційний код 41530346) 1 441 000 (один мільйон чотириста сорок одну тисячу) грн 00 коп. основного боргу, 31 322 (тридцять одну тисячу триста двадцять дві) грн 63 коп трьох процентів річних та 22 084 (двадцять дві тисячі вісімдесят чотири) грн 84 коп. судового збору.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Провадження у справі № 910/21681/21 в частині стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіпрайм" 50 000,00 грн основного боргу закрити."
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіпрайм" (01033, місто Київ, вулиця Василя Яна, будинок 3/5; ідентифікаційний код 41530346) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) 423 (чотириста двадцять три) грн 34 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.
6. Матеріали справи № 910/21681/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

          Повний текст постанови складено 08.06.2023.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз