Справа № 161/12732/22 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/414/23  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 квітня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Савчук Т. Ф.,
з участю:
представника позивача – адвоката Полетила П. С.,
представника відповідача – адвоката Мельник В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що 17 жовтня 2013 року він підписав заяву, згідно з якою отримав кредитні кошти у розмірі 8500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Станом на 05 липня 2018 року у нього винила заборгованість за кредитом у розмірі 98562,80 грн, з яких: 49458,28 грн – тіло кредиту, 17731,32 грн – відсотки за користування кредитом, 26203,54 грн – пеня, а також 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 4669,66 грн – штраф (процентна складова). У 2018 році АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року у справі № 161/14114/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року в розмірі 49458,28 грн. У задоволенні позову банку про стягнення 17731,32 грн відсотків за користування кредитом, 26203,54 грн пені, а також штрафів у розмірі 500,00 грн (фіксована частина) та 4669,66 грн (процентна складова) судом відмовлено. 
Позивач також зазначав, що він виконав рішення суду та сплатив заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим постановою державного виконавця від 23 листопада 2021 року виконавче провадження № 63127649 закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Проте пізніше йому стало відомо, що на його картковому рахунку наявна заборгованість. На його звернення банком надано відповідь про те, що в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року відсутні будь-які приписи щодо списання заборгованості та припинення зобов`язань за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суду визнати зобов`язання за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року припиненим і стягнути з відповідача в його користь витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року у цій справі позов задоволено.
Ухвалено визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк».
Стягнуто з відповідача в користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу позивач та його представник просять апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала і просила скаргу задовольнити, представник позивача апеляційну скаргу заперечив і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач в судове засідання не з`явився, хоча у встановленому законом порядку був повідомлений про час та місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглянув цю справу у його відсутності.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що зобов`язання за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» є припинені, оскільки позичальник виконав рішення суду про стягнення з нього в користь банку заборгованості за кредитним договором.
Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Судом встановлено, що у 2019 році АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 в користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 98562,80 грн, з яких: 49458,28 грн – тіло кредиту; 17731,32 грн – відсотки за користування кредитом; 26203,54 грн – пеня; 500,00 грн – штраф (фіксована частина); 4669,66 грн – штраф (процентна складова).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року у зазначеній справі, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року у розмірі 49458,28 грн та 1762 грн судових витрат. У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення за кредитним договором відсотків за користування кредитом у розмірі 17731,32 грн, пені у розмірі 26203,54 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 4669,66 грн судом відмовлено (а. с. 5-10). 
За матеріалами справи судом встановлено, що 23 листопада 2021 року державним виконавцем прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження № 63127649 з виконання виконавчого листа № 161/14114/18 про стягнення із ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 49458,28 грн та 1762 грн судових витрат на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду (а. с. 13).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України).
За положеннями частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.
Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як було встановлено судом, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року у справі № 161/14114/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року у розмірі 49458,28 грн. Судом також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідач ОСОБА_1 виконав рішення суду та сплатив заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим державним виконавцем прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав повного фактичного виконання рішення суду (а. с. 13).
Натомість банк після ухвалення судом зазначеного рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором продовжував нараховувати за кредитним договором проценти за користування кредитом та пеню.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що із моменту виконання ОСОБА_1 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором зобов`язання позивача за цим договором припинилися.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду про стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в користь позивача ОСОБА_1 понесених останнім витрат за надання професійної правничої допомоги.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини 2 статті 141 ЦК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача до суду були подані такі документи: договір про надання правової допомоги від 01 серпня 2022 року, що укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Полетило П. С., квитанція про оплату 5000 грн згідно вказаного договору.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд врахував складність справи, час, витрачений адвокатом, та обсяг наданих ним послуг, а тому дійшов правильного висновку про зменшення розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. 
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність судового рішення.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді