Справа № 298/1110/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       30 травня 2023 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Собослоя Г.Г., Бисага Т.Ю.
       за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13 серпня 2020 року, ухвалене головуючою суддею Лютянською М.С., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Костринської сільської ради Ужгородського району, третьої особи на стороні відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю 

встановив:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суд з позовом до Вишківської сільської ради Великоберезнянського району, третьої особи на стороні відповідача Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Позов обґрунтовували тим, що з 2008 року і на даний час вони відкрито і безперервно користуються нежитловою будівлею, що знаходиться в с. Вишка в урочищі «Красія», Великоберезнянського району Закарпатської області. Відповідно до рішення виконавчого комітету Вишківської сільської ради від 08 листопада 2019 року №318 надано дозвіл позивачам на поділ земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що знаходиться в користуванні згідно договору оренди землі ТОВ «Вішка». Наявність майна підтверджується виготовленим технічним паспортом на нежитлову будівлю від 11.06.2019. За весь період володіння і користування даним майном вони за свій рахунок утримують та ремонтують будівлю за власний кошт. 
З урахуванням вимог ст. 316, 328, 344 ЦК України, згідно з яких особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомими майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), позивачі просили визнати за ними право спільної часткової власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: урочище «Красія» с. Вишка, Великоберезнянського району Закарпатської області, загальною площею 350,2 м.кв. за набувальною давністю.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13 серпня 2020 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 ) право спільної часткової власності в розмірі 50/100 на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою урочище «Красія» с. Вишка, Великоберезнянського району Закарпатської області, загальною площею 350,2 м.кв. за набувальною давністю.
Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 ) право спільної часткової власності в розмірі 25/100 на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою урочище «Красія» с. Вишка, Великоберезнянського району Закарпатської області, загальною площею 350,2 м.кв. за набувальною давністю.
Визнано за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_2 ) право спільної часткової власності в розмірі 25/100 на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою урочище «Красія» с. Вишка, Великоберезнянського району Закарпатської області, загальною площею 350,2 м.кв. за набувальною давністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, прокуратура Закарпатської області подала апеляційну скаргу в інтересах держави - в особі Костринської сільської ради Ужгородського району, яка неналежно здійснює захист інтересів держави. 
Апелянт зазначає, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених ч. З ст. 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення 
Проте, судом першої інстанції не враховано відсутність існування між позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Костринською сільською радою Ужгородського району спору про право власності на майно з огляду на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнав позов повністю. При цьому, як зазначалося вище, відповідач подав заяву про визнання позову 07.08.2019 - у день здачі позивачем позовної заяви до суду, тобто до дати відкриття провадження у даній справі 29.08.2019.
Не врахував також суд при вирішенні даної справи, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння мас бути законним.
Судом першої інстанцій під час розгляду справи не спростовано доводи прокуратури про те, що сторонами у справі не підтверджено та матеріалами справи не встановлено обставин існування спірного нерухомого майна як об`єкта цивільних прав, оскільки не встановлено чи виділялася земельна ділянка під будівництво об`єкта, час, коли та ким вказаний об`єкт був побудований, наявність дозвільних документів на право виконання будівельних робіт, відсутні докази введення його в експлуатацію, тобто немає підтвердження факту набуття ним статусу нерухомого.
Вказує, що спірна будівля є самочинним будівництвом, так як у позивачів були відсутні дозвільні документи на початок будівництва, що стверджується технічним паспортом, виготовленим товариством «Байт» та відомостями єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, де відсутня інформація щодо видачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та реєстрації документів дозвільного та декларативного характеру та документів, які засвідчують прийняття об`єкта в експлуатацію за адресою с.Вишково, урочище «Красія» Великоберезнянського району.
Відтак вважає, що визнання судом першої інстанції за позивачами права власності на самочинно збудоване майно, з порушенням порядку введення об`єкта нерухомого майна в експлуатацію, позбавляє Костринську сільську раду Ужгородського району, як орган місцевого самоврядування, отримати від замовника будівництва пайовий внесок, передбачений ст. 40 Закону України «Про регулюванням містобудівної діяльності», оскільки такий обчислюється та сплачується замовником будівництва на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що є безумовною загрозою порушення інтересів держави.
Крім того, голослівним, та таким, що не підтверджено жодним документальним доказом с висновок суду першої інстанції про відкрите та безперервне володіння позивачем протягом 10 років спірною нежитловою будівлею та відповідно спливу установлених строків володіння, що в свою чергу є порушенням вимог ст. 81, 89 ЩІК України, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як в даному випадку допустив суд.
Так, за доказову основу обгрутування давності користування позивачами спірним майном судом взято довідку Вишківської сільської ради від 23.06.2020 за №59, рішення Вишківської сільської ради від 08.11.2019 за №318, яким надано дозвіл на передачу в суборенду позивачам земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі-закладу громадського харчування (кафе « ІНФОРМАЦІЯ_4 »), та технічним паспортом на спірну будівлю від 1 1.06.2019.
Однак вказані документи є підтвердженням того, що спірне майно самочинно створено у 2019 році, так як технічний паспорт виготовлено у червні цього року, а відповідно до рішення дозвіл на суборенду земельної ділянки під самочинно збудованим комерційним об`єктом надано у листопаді 2019 року.
До листопада 2019 року право оренди земельної ділянки належало ТОВ «Вішка», що свідчить про те, що спірна нежитлова будівля самочинно зведена позивачами на самовільно захопленій земельній ділянці, належній на праві оренди іншій особі. Наведені обставини виключають можливість визнання в судовому порядку права власності на спірний об`єкт. 
Також важливим є зауважити суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 264 ЦПК України, при ухваленні оспорюваного рішення невірно визначив які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Адже з матеріалів справи вбачається, що предметом спору є самочинно збудована позивачем у 2019 році нежитлова будівля на фактично самовільно зайнятій земельній ділянці. При цьому, жодним документом із справи не підтверджено, що спірний об`єкт є чужою річчю, що є характерною ознакою для набувальної давності.
Відтак, за загальним правилом, відповідно до п.10 постанови Вищого спеціалізованого суду «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за №5, і з огляду на положення ст. 376 ЦК України, право власності за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки ст. 376 ЦК України передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Як наслідок, особа, яка звела об`єкт нерухомості самочинно та фактично володіє ним. навіть якщо більше 10 років, не має підстав скористатися набувальною давністю як підставою для визнання права власності, оскільки у такого роду майна ніколи й не було власника, а тому й не виникало потреби ним заволодіти.
Із вказаного вбачається, що відсутні підстави та умови для застосування положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин.
Недотримання забудовниками всіх норм та правил може нести потенційну загрозу життю, здоров`ю громадян, які будуть відвідувати у даному випадку будівлю закладу громадського харчування (кафе « ІНФОРМАЦІЯ_4 ») загальною площею 350,2 м.кв., що є безумовною загрозою порушення інтересів держави.
Таким чином, суд першої інстанції належним чином не дослідив усіх обставин справи, не врахував, що предметом позову є самочинно збудоване майно, а тому, помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 344 ЦК України, яка регламентує порядок набуття права власності за набувальною давністю.
       
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 05 травня 2021 року залучено до участі в справі Костринську сільську раду, Ужгородського району Закарпатської області, як правонаступника Вишківської сільської ради Великоберезнянського району, Закарпатської області.
       Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року залучено до участі в справі Державну інспекцію архітектури та містобудування України, в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, як правонаступника Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області.

ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  повторно не з`явились у судове засідання та не повідомили суд про причини неявки та їх поважність.
Згідно пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
До апеляційного суду повернулись поштові відправлення з судовими повістками про виклик за зворотною адресою через те, що адресат відсутній за вказаною адресою.
       За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
       А відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
       На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
       Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
       Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
       З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що сторони надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності позивачів не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах. 
       А звідси, колегія суддів вважає що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачами обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю, що знаходиться в с. Вишка, урочище «Красія» Ужгородського району.
Частиною 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.
За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17).

У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов до висновку про добросовісне, відкрите, безперервне, тривале (упродовж більш як 10 років) володіння позивачами нерухомим майном, що знаходиться за адресою урочище «Красія» с. Вишка, Великоберезнянського району Закарпатської області, внаслідок чого виникли підстави для визнання за ними права власності на таке майно за набувальною давністю.
Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.
Як зазначають позивачі, вони з 2008 року відкрито і безперервно користуються нежитловою будівлею, що знаходиться в с. Вишка, урочище «Красія» Ужгородського району. Наявність майна підтверджується виготовленим технічним паспортом на нежитлову будівлю від 11.06.2019. 
Однак, судом не встановлено обставин наявності у позивачів суб`єктів спірного нерухомого майна як об`єкта цивільних прав, оскільки, не встановлено час, коли та ким вказаний об`єкт був побудований, відсутні докази введення його в експлуатацію, тобто немає підтвердження факту набуття нежитловою будівлею статусу нерухомого майна.
При цьому за змістом частини 1 статті 344 ЦК України однією з обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю є наявність у спірного майна правового режиму нерухомої речі, тобто об`єкта нерухомості, який прийнято в експлуатацію (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 по справі №910/17274/17).
Відповідно до частин 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
З відповіді ТОВ «Байт» №5/10 від 09.10.2019 слідує, що під час виготовлення технічного паспорту на нежитлову будівлю, що за адресою с. Вишка, б/н, Закарпатської області, дозвільні документи на початок будівництва були відсутні, а тому така будівля є самочинно збудованим об`єктом. 
Спірне самочинно збудоване майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,0920 га, кадастровий номер 2120881600:05:002:0163, яка передана позивачам у строкове, платне користування на підставі договору суборенди землі, укладеного між ТОВ «Вішка» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
За наведених обставин, та з урахуванням положень ст.ст. 328, 331 ЦК України відсутність доказів введення спірної будівлі в експлуатацію, не підтвердження його реєстрації як нерухомого майна та прав на нього за будь-якою особою, вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав недоведеності позивачами вимог щодо набуття ними права власності на спірну будівлю згідно із положеннями ст. 344 ЦК України.
Відтак, висновок судів про наявність підстав для задоволення позову є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства та дослідженні усіх обставин і зібраних у справі доказів та доводів учасників справи.

Зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивачів у спірних правовідносинах не є порушеним, а тому позовні вимоги не можуть буди задоволені за вищенаведених доводів, що в свою чергу є підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, тому воно підлягає скасування з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
У пункті 2 частини 2 статті 141 ЦПК України зазначено, що у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.
По справі вбачається, що відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1 204,40 грн, який підлягає стягненню з позивачів.
Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури, задовольнити.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13 серпня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Костринської сільської ради Ужгородського району, третьої особи на стороні відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури, код ЄДРПОУ: 02909967, адреса: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського,2а, Закарпатська область судові витрати у розмірі 401,40 грн судового збору. 

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 на користь Закарпатської обласної прокуратури, код ЄДРПОУ: 02909967, адреса: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського,2а, Закарпатська область судові витрати у розмірі 401,40 грн судового збору. 

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_3 , на користь Закарпатської обласної прокуратури, код ЄДРПОУ: 02909967, адреса: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського,2а, Закарпатська область судові витрати у розмірі 401,40 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 червня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: