ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/5180/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року (суддя Духневич О.С.) в справі № 280/5180/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 28 липня 2022 року, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2020 року по день фактичної виплати 28 липня 2022 року в розмірі 323 153,60 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 27 лютого 2020 року по день фактичної виплати 26 липня 2022 року; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27 лютого 2020 року по 26 липня 2022 року (включно) у розмірі 17 180,24 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
На думку апелянта, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється.
Стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Вважає, що з моменту прийняття судових рішень про стягнення сум норми статей 116, 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання щодо виплати заборгованості із заробітної плати (компенсації) замінюється на зобов`язання виконати рішення.
Також вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП.
Заперечує проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 05 травня 2016 року по 27 лютого 2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами із наказів від 06 травня 2016 року № 123 та від 27 лютого 2020 року № 55.
За період проходження служби позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у загальному розмірі 403 247,07 грн., що встановлено довідкою № 1816, виданою 06 серпня 2020 року командиром військової частини НОМЕР_1 .
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі № 280/1145/21, яке набрало законної сили 17 серпня 2021 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05 травня 2016 року по 27 лютого 2020 року.
На виконання вказаного рішення відповідачем 23 липня 2021 року здійснено виплату позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 4 185,63 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 2706 від 23 липня 2021 року.
В подальшому рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 280/4247/21, яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 27 лютого 2020 року, згідно з Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178.
На виконання вказаного рішення відповідачем 26 липня 2022 року здійснено виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 12 994,61 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 2606 від 26 липня 2022 року.
02 серпня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак відповіді відповідачем не надано.
Врахувавши, що відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати суми індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП України, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у такі строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції вважав, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.
Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що відповідно до витягу з наказу від 27 лютого 2020 року № 55 позивача з 27 лютого 2020 року виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у позивача виникло з 27 лютого 2020 року, а не з 28 лютого 2020 року як зазначає позивач.
Крім того, виплата всіх сум, що належали позивачу в день звільнення, проведена відповідачем лише 26 липня 2022 року, а не 28 липня 2022 року, як зазначає позивач.
Тому суд першої інстанції вважав, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27 лютого 2020 року (дата виключення позивача зі списків військової частини) по 26 липня 2022 року (день фактичного розрахунку), а не з 28 лютого 2020 року по 28 липня 2022 року.
Встановивши,  що період затримки розрахунку складає з 27 лютого 2020 року (дата звільнення) по 28 липня 2022 року (день фактичного розрахунку) 881 день, обчисливши середньоденний розмір грошового забезпечення в розмірі 367,22 грн., виходячи з розміру грошового забезпечення за останні два місяці служби відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, суд першої інстанції обчислив розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 323 520,82 грн. (367,22 грн. х 881 день).
Врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, а також те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби значно перевищує суму виплаченої грошової компенсації вартості неотриманого речового майна та індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції застосував до цих правовідносин принцип співмірності.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 17 180,24 грн., яка дорівнює виплаченої на виконання рішень суду у справі № 280/4247/21 та у справі № 280/1145/21 сумі.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вказав, що час та обсяг заявлених адвокатам послуг не є співмірним з розміром витрат на правничу допомогу, оскільки ця справа не відноситься до категорії складних та розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, тому стягнув  на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції оскаржене відповідачем в частині задоволених позовних вимог.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що слугував підставою для часткового задоволення позову.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 55 (по стройовій частині) від 27 лютого 2020 року молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 .Ю старшого водія автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна, звільнено з військової служби у запас у зв`язку зі закінченням строку контракту.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі № 280/1145/21, яке набрало законної сили 17 серпня 2021 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05 травня 2016 року по 27 лютого 2020 року.
На виконання судового рішення в справі № 280/1145/21 відповідачем 23 липня 2021 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 4 185,63 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 2706 від 23 липня 2021 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 280/4247/21, яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 27 лютого 2020 року.
На виконання судового рішення в справі № 280/4247/21 відповідачем 26 липня 2022 року виплачено позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 12 994,61 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 2606 від 26 липня 2022 року.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права військовослужбовця на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд  виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні з військової служби, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення  КЗпП  (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 806/2164/16.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі  статтею 117 КЗпП  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, індексація грошового забезпечення та компенсація за неотримане речове майно, на які мав право позивач, відносяться до належних звільненому сум,  тому повинні бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби.  Факт не виплати таких сум в установлений строк, що  підтверджено рішеннями суду, які набрали законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені  статтею 117 КЗпП України.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
В цій справі позивач звільнений із військової служби 27 лютого 2020 року.
Рішення суду про стягнення на користь позивача індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно фактично виконані відповідачем 23 липня 2021 року та 26 липня 2022 року.   
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП.
Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач  має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень  статті 117 КЗпП України.
Згідно з частиною другою   статті  24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової  служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення  за період з 27 лютого 2020 року по 26 липня 2022 року. 
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100).
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи приведені положення Порядку № 100, судом першої інстанції правильно розраховано суму середнього заробітку за зазначений період  в розмірі 323 520,82 грн. (367,22 грн. – розмір середньоденного грошового забезпечення х 881 – кількість днів затримки).   
Суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність визначення середнього заробітку (грошового забезпечення), який підлягає стягненню на користь позивача,  у розмірі  17 180,24 грн. 
Судом першої інстанції обґрунтовано враховано наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом, виконання судового рішення, за яким відповідачем нараховане та сплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення та компенсацію за неотримане речове майно в загальному розмірі 17  180,24 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.
З наведених підстав суд  доходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу є розмір,  визначений судом першої інстанції.
Доводи апелянта стосовно того, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється, спростовані приведеними вище висновками суду із посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.
Стосовно посилання апелянта на те, що стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, суд зазначає, що такі доводи розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені із посиланням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, а апелянтом не приведено будь-яких правових обґрунтувань у спростування таких висновків. 
Аргументи відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП, суд відхиляє з тих підстав, що розрахунок з позивачем проведено 26 липня 2022 року, а з позовом позивач звернувся до суду 31 серпня 2022 року, тому відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду. 
З питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що судом першої інстанції достатньо обґрунтовано висновок про наявність підстав для стягнення зазначеної суми, а апелянтом не приведено будь-яких обґрунтувань на підтримку заперечень проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за  правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України  розглядаються за правилами загального позовного провадження,  судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку,  крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року в справі № 280/5180/22 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року в справі № 280/5180/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття  24 квітня 2023 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
          Повне судове рішення складено 24 квітня 2023 року.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко