ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 915/549/16(915/1205/20)	

Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Філінюк І.Г.
суддів: Аленіна О.Ю., Богатиря К.В.  

секретар судового засідання – Чеголя Є.О.
за участю:
від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - адвокат Головін М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» 
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022 
по справі №915/549/16(915/1205/20)
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» 
до відповідачів:       
1. ОСОБА_1 ;
2. ОСОБА_2 
треті  особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:
1. ОСОБА_3 ; 
2. Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області;
3. Арбітражного керуючого Пояркова Володимира Олександровича
про визнання правочинів недійсними
в межах справи № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича 

суддя суду першої інстанції – Давченко Т.М.                              
місце винесення рішення: м. Миколаїв, Господарський суд Миколаївської області, вул.Фалєєвська, 14
повний текст рішення складено та підписано 31.12.2022. 

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває господарська справа № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича. 
Постановою Господарського суду Миколаївської області від 14.06.2016 ФОП Летягіна Т.Г. визнано банкрутом. 
Після набрання чинності КУзПБ, ухвалою суду від 07.04.2021 введено процедуру погашення боргів Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича, керуючим реалізацією призначено арбітражного керуючого Пояркова Володимира Олександровича та зобов`язано керуючого реалізацією у встановленому законом порядку здійснити процедуру погашення боргів боржника, надати господарському суду звіт про виконану роботу. 
У 2020 році Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» звернулася до Господарського суду Миколаївської області із позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними в порядку положень ст. 16 ЦК України та ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, в якому просило:
-           визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрованому в реєстрі за № 2442, а яким безоплатно передано у власність (в дар) ОСОБА_2 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 ;
-           скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 8118781 від 17.12.2014 р. 16:10:20, внесений приватним нотаріусом ММНО Димовим О.С. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18087304 від 17.12.2014) про реєстрацію права власності на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
-           повернути у власність ОСОБА_4 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 , шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 015 в книзі: 1, внесеного 26.06.2008р. на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за № 1735 від 03.06.2008р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 ;
-           визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 25 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., зареєстрованому в реєстрі за № 9069, а яким безоплатно передано у власність ОСОБА_2 нежитлові приміщення № 43, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,6м.кв.;
-           визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С, зареєстрований в реєстрі за № 2443, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_4 цілий житловий будинок під АДРЕСА_3 ;
-           визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С, зареєстрований в реєстрі за № 2445, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_4 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0639 га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0030; 
-           визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрований в реєстрі за№ 2444, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_4 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0361 га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0031.
В обґрунтування позовної заяви, ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» посилається на те, що відповідач-1 ОСОБА_1 здійснив безоплатне відчуження всього свого майна при існуючій заборгованості за кредитними договорами за 1,5 року до порушення провадження у справі про банкрутство, тобто уклав фраудаторні правочини, що призвело до суттєвого зменшення активів боржника, які можна було б спрямувати на погашення вимог кредиторів.           
Крім того, позивач вказує, що укладені договори дарування за своїм змістом суперечать вимогам Цивільного кодексу України, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, отже при укладені Договорів дарування сторони порушили вимоги частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
На думку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» ці обставини і стали підставою для звернення до Господарського суду Миколаївської області з відповідним позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними в межах справи №915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича. 
Рішенням Господарського  суду Миколаївської області від 21.12.2022 у задоволенні позову відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2020 року у справі №915/549/16(915/1205/20). 
В мотивах прийнятого рішення, суд першої інстанції прийшов до висновків, що вимога позивача про визнання недійсними договорів дарування на підставі положень ст. 42 КУзПБ, який набув чинності лише з 21.10.2019 та не містить вказівки про надання йому зворотної дії в часі, є необґрунтованою та безпідставною; спірні правочини було вчинено 17.12.2014 (№ 2442. 2443. 2444. 2445) та 25.12.2014 (№ 9069), а провадження у справі про банкрутство відносно ФОП Летягіна Т.Г. було відкрито 19.05.2016,  отже такі правочини не можуть відноситися до фраудаторних дій вчинених у «підозрілий період»; дата вчинення оспорюваного правочину на півроки виходить за часові межі «підозрілого періоду», а отже, правочин не може бути визнаний недійсним на підставі положень статті 20 Закону про банкрутство.
Також, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прийшов до висновків, що позивач жодними належними доказами не доводить недобросовісність відповідачів при укладенні оспорюваних договорів; позивачем не надано суду доказів на підтвердження доводів щодо фактичного невиконання договорів, тверджень що правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не надано доказів користування ОСОБА_1 майном після укладення договорів дарування; позивачем не доведено переконливості поданих доказів. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Форінт» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022 року у справі №915/549/16(915/1205/20), яким відмовлено ТОВ «ФК «Форінт» у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів, укладених ОСОБА_1 , недійсними та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Узагальнені доводи апеляційної скарги. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення, яке оскаржується, порушені вимоги пункту 6 статті 3 та частини 3 етапі 13 ЦК України, статей 7, 75, 86, 236 ГПК України.
Отже, на думку скаржника місцевий господарський суд помилково відхилив доводи ТОВ «ФК «Форінт» щодо невідповідності оспорюваних правочинів вимогам цивільного законодавства України. Суд не надав оцінку зібраним доказам, не взяв до уваги докази, які могли суттєво вплинути на висновки суду, та не звернув увагу на викладені позивачем обставини та дійсну мету вчинення правочинів.
Наведені судом у рішенні, яке оскаржується висновки не відповідають положенням пункту 6 статті 3 та частини 3 статті 13 ЦК України, статей 7, 75, 86, 236 ГПК України, оскільки надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, наявних у матеріалах доказів, місцевий господарський суд дійшов передчасного та невірного висновку про необґрунтованість вимог позову.
Також, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду про недоведеність позивачем недобросовісності поведінки ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 при вчиненні оспорюваних правочинів, та відсутність у таких, діях відповідача ознак фраудаторності та висновок щодо вчинення таких правочинів поза межами «підозрілого періоду», суперечать обставинам, встановленим під час розгляду справи. Докази щодо наявності ознак такої поведінки боржника ОСОБА_6 та критеріїв, за яких оспорювані правочини підпадають під ознаки фраудаторних та вчинених у «підозрілий період», надані Позивачем до суду та наявні у матеріалах справі, і у своїй сукупності у повні мірі доводять недобросовісність поведінки відповідача, спрямовану на виведення майна з метою унеможливлення задоволення вимог кредиторів за його рахунок.
В апеляційній скарзі скаржником зазначається те, що місцевий господарський суд проігнорував наслідки оспорюваних правочинів, що вплинуло па невірний висновок про недоведеність недобросовісності поведінки відповідача ОСОБА_1 .
Отже, на думку скаржника договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Зазначеного суд першої інстанції не врахував та припустився до ухвалення судового рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не було досліджено докази, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не надано оцінку правової природи оспорюваним договорам, моменту їх укладення, підстав та розміру заявлених позивачем вимог, а також оцінку доводам ТОВ «ФК «Форінт» щодо застосування до вказаних оспорюваних договорів ст, 3 та 13 ЦК України; мотивувальна частина рішення, яке оскаржується взагалі не містить аналізу оспорюваних правочинів на відповідність їх положенням ст. ст. З, 13 ЦК України. Судом залишено поза увагою обгрунтування Позивачем заявлених вимог цими порушеннями закону.
Доводи інших учасників провадження у справі: 
08.03.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
17.03.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від арбітражного керуючого Пояркова В.О., в якому зазначив, що вважає апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Форінт»  такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022 незаконним, тобто таким, що підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Форінт». 
Рух справи у суді апеляційної інстанції. 
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Філінюка І.Г., суддів: Аленіна О.Ю., Богатир К.В.,  що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 18.01.2023.
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №915/549/16(915/1205/20) на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду 18.01.2023 доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/549/16(915/1205/20) на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022 по справі №915/549/16(915/1205/20) до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції. 
03.02.2023 матеріали справи №915/549/16(915/1205/20) надійшли до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022 по справі №915/549/16(915/1205/20).
Призначено справу №915/549/16(915/1205/20) до розгляду на 21.03.2023 о 14:00 год.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду 21.03.2023 оголошено перерву до 06.04.2023 о 14:30 год.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 повідомлено учасників справи про те, що розгляд справи №    915/549/16(915/1205/20) відбудеться 06.04.2023 о 14:30 год. 
В судове засідання 06.04.2023 з`явився представник позивача, який доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав. 
Інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Крім того, 29.03.2023 для належного повідомлення учасників справи про дату судового засідання, розміщено на веб-сайті суду інформацію щодо дати, часу та місця проведення розгляду справи№    915/549/16(915/1205/20).
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів переходить до розгляду апеляційної скарги по суті.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції. 
Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.05.2016 порушено провадження у справі про банкрутство Фізичної особи підприємця Летягіна Тімура Генрійовича  за заявою самого боржника в порядку ст. ст. 90-91 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Постановою від 14.06.2016 у справі № 915/549/16 господарський суд Миколаївської області визнав Фізичну особу підприємця Летягіна Тімура Генрійовича, банкрутом, з підстав ст. ст. 90-91 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; відкрив ліквідаційну процедуру по даній справі строком на 12 місяців; призначив ліквідатором по справі арбітражного керуючого Безабчук А.В., свідоцтво № 233 від 20.02.2013.
Ухвалою від 30.08.2016 визнано заявлені грошові вимоги кредитора - АТ «Райффайзен Банк Аваль» до банкрута ФОП Летягіна Т.Г. у розмірі 15 325 850,25 грн., які виникли на підставі неналежного виконання умов генерального кредитного договору № 010/01-04/07-754 від 25.12.2007, кредитного договору № 010/01-04/07-755 від 25.12.2007, кредитного договору № 010/01-04/07-756 від 25.12.2007, генерального кредитного договору № 010/01-04/08-318 від 15.05.2008, кредитного договору № 010/01-04/08-319 від 15.05.2008, кредитного договору № 010/01-04/08-320 від 15.05.2008, кредитного договору № 010/01-04/08-321 від 15.05.2008 р., кредитного договору №010/01-04/08-322 від 15.05.2008.
Визнана заборгованість у вказаній сумі підтверджується рішеннями Господарського суду Миколаївської області від 21.09.2015 у справі № 915/1403/15 та від 29.09.2015 у справі № 915/634/15, а також відповідними розрахунками.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.04.2017 було здійснено заміну кредитора у даній справі з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ТОВ «ФК «Форінт».
Ліквідаційна процедура у справі наразі триває.
Кредиторські вимоги залишаються непогашеними через відсутність майнових активів боржника.
Разом з тим, під час розгляду справи, 20.10.2017 ліквідатором Безабчук А.В. до Одеського апеляційного господарського суду надані письмові пояснення щодо встановлених Одеським апеляційним господарським судом обставин про наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про зареєстроване за ОСОБА_1 нерухомого майна з наданням доказів про спростування встановлених обставин, та додаткові документи. До письмових пояснень ліквідатора надано:
-          копію нотаріально посвідченого договору дарування від 25.12.2014р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про безоплатню передачу у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень № 43, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,6м.кв.;
-          копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 ;
-          копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 цілого житлового будинку під АДРЕСА_3 ;
-          копію нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 04.12.2014р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , про продаж нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 ;
Ліквідатором встановлено, що шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.08.2015р. у справі №490/6196/15-ц (т. 2, а.с. 226), частки банкрута у спільному майні не виявлено.
Про дату надання копій правочинів з відчуження ОСОБА_1 майна до суду ліквідатором у справі Безабчук А.В. зазначено у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 23.10.2017р.
В подальшому, ліквідатором Безабчук А.В., до суду в ході розгляду звітів ліквідатора надано:
•          копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0639га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0030;
•          копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0361га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0031.
Одеським апеляційним господарським судом у постанові від 26.12.2016 та у постанові 23.10.2017, а також Верховним Судом у постанові від 22.05.2018 при розгляді зазначеної справи встановлені факти неналежного виконання обов`язків ліквідатором Безабчук А.В., через що припинені її повноваження в якості ліквідатора у справі про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г.
Так, Одеський апеляційний господарський суд постановою від 23.10.2017 зазначив, що господарський суд надав невірну оцінку наявним у справі доказам щодо відсутності майнових активів банкрута, не витребував від ліквідатора достатніх та належних доказів, що стосується вжиття ним заходів щодо встановлення дійсних обставин відчуження майнових активів боржника у відповідності до вимог закону, за результатами розгляду звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу прийняв передчасне рішення про затвердження звіту та припинення провадження у справі.
          Під час здійснення ліквідаційної процедури ФОП Летягіна Т.Г., ТОВ «ФК «Форінт» звернулося до суду із позовом в межах справи № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича про визнання недійсними правочинів - договорів дарування, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та застосування наслідківнедійсності цих правочинів.
          Позивач, звертаючись до суду з даним позовом про визнання правочинів щодо відчуження майна недійсними посилається на те, що:
          - спірні договори мають бути визнані недійсними на підставі ст. 42 КУзПБ як такі, що укладені менш ніж за три роки до порушення справи про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г. безоплатно, що призвело до суттєвого зменшення активів боржника, які можна було б спрямувати на погашення вимог кредиторів (фраудаторні нравочини):
- спірні договори укладені з порушенням вимог ч.ч.1,5 ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Згідно з ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 02.06.2021 у справі №    904/7905/16, приписи ст. 42 КУзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Так, відповідно до вказаної правової позиції визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.
Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.
За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Провадження у справі № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи підприємця Летягіна Тімура Генрійовича порушено 19.05.2016, а оспорюванні кредитором в порядку статті 42 КУзПБ та ч.ч.1,5 ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України договори дарування були укладені боржником 17.12.2014 та 25.12.2014 (тобто більш ніж один рік до відкриття провадження у даній справі).
Отже, висновки місцевого суду щодо можливості застосування положень статті 42 КУзПБ в частині встановленого законодавцем для звернення із заявою про визнання правочину недійсним трирічного строку та в частині укладення договорів є вірними.
Колегія суддів зауважує на необхідності застосування в цьому випадку річного строку, передбаченого положеннями статті 20 Закону про банкрутство щодо визначення підстав, за якими оспорюваний правочин може визнаватися недійсним, оскільки саме, ця норма права існувала на час укладення та виконання оспорюванних правочинів (договорів).
Водночас, за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.
Стаття 42 КУзПБ є спеціальною щодо загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів боржника недійсними, оскільки наведена норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.
Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Водночас укладення договору боржника поза межами «підозрілого періоду» (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (Постанова Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16).
КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові    об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.
Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває    ознак фраудаторного правочину    - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки    викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду    від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №    904/7905/16 від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).
Колегія суддів звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)    про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню («вживанням права на зло»).
За цих умов, недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021 у справі №    904/7905/16, дійшов висновку, що укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду", визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом за умови доведеності відповідних обставин заявником.
У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
Так, колегією суддів досліджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», звертаючись із позовом про визнання недійсним договорів Дарування, правовою підставою заявлених вимог визначив положення статей 203, 215, 234 ЦК України
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Так, колегією суддів встановлено, що договори дарування часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків, житлового будинку, земельної ділянки та нежитлових приміщень укладені 17.12.2014 та 25.12.2014 між ОСОБА_1 (боржником) та ОСОБА_2 (його колишньої дружиною) вчинений в період існуючих зобов`язань перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області. 
Південно - західний апеляційний господарський суд у постанові від 17.12.2019 у справі № 915/549/16 про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г. встановив, що «...Матеріали даної справи вказують на факти виведення у період, який передував порушенню провадження у справі про банкрутство, значних майнових активів (об`єктів нерухомості) із володіння, розпорядження та користування банкрута - ФОП Летягіна Т.Г. па користь інших осіб, які перебували з ним на той час у родинних стосунках...».
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09.04.2020р. у справі №915/549/16 погодився із висновками Південно -- західного апеляційного господарського суду та залишив постанову від 17.12.2019 без змін.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 915/549/16 зазначив, що судами встановлено, що вимоги кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виникли на підставі кредитних договорів від 25.12.2007, від 25.12.2007, від 25.12.2007, від 15.05.2008, від 15.05.2008, 15.05.2008, від 15.05.2008, від 15.05.2008, та підтверджуються рішеннями Господарського суду Миколаївської області від 21.09.2015 у справі № 915/1403/15 і від 29.09.2015 у справі № 915/634/15, а також відповідними розрахунками. Відповідно до наданих ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунків заборгованості, перші значні прострочки погашення заборгованості за кредитами почали відбуватись з жовтня 2014 року.
Отже, судами апеляційної та касаційної інстанції у постановах, які набули законної сили та є чинними, у справі №915/549/16 встановлювалися обставини наявності невиконаних грошових зобов`язань перед кредиторами; здійснення відчуження активів вже при наявності невиконаних зобов`язань; безоплатно та на користь близького родича, що мало наслідком несплатоспроможність боржника ОСОБА_1 у процедурі банкрутства та унеможливило задоволення вимог кредиторів.
Так, відповідно до ухвали господарського суду Миколаївської області від 20.09.2016 загальна сума кредиторських вимог Фізичної особі - підприємця Летягіна Т.Г. становить 16 189 340, 51грн., що значно перевищує п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Відповідно до договорів про дарування та купівлі-продажу, ОСОБА_1 відчуження нерухомого майна було здійснено наприкінці 2014 року, тобто при наявності великої заборгованості перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області.
Отже, відчуження або безоплатної передачі (дарування) об`єктів нерухомості боржником іншим особам відбувалися саме у період, коли у боржника виникли обставини стійкої неплатоспроможності перед кредиторами, що свідчить про намагання боржника ухилитися від виконання грошових зобов`язань шляхом виведення активів від можливого звернення стягнення на ці активи на користь кредиторів.».
Судова колегія не приймає доводи Боржника, який наголошує на реальності договорів дарування, пояснює, що уклавши вказані договори він з дружиною розподілили спільно нажите майно з урахуванням часток на утримання відповідача-2 та спільних дітей, які залишались проживати з відповідачем-2.           Так, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною;
          Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до суперечливої поведінки й зловживання правом (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 28.04.2021 у справі №263/161/18).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Оспорюванні договори дарування були укладені па користь інших осіб, які перебували з ним на той час у родинних стосунках та після виникнення заборгованості перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 
Тобто, вбачається що ОСОБА_1 , маючи станом на 2014 рік невиконані грошові зобов`язання перед кредиторами та маючи у власності об`єкти нерухомого майна, наприкінці 2014 року подарував їх своїй дружині, з якою розлучився через кілька місяців (серпень 2015 року), та в подальшому у травні 2016 року звернувся до господарського суду з відповідною заявою про порушення справи про банкрутство, оскільки не мав змоги розрахуватись з кредиторами.
Так, шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.08.2015р. у справі №490/6196/15-ц.
Оскаржені договори відчуження майна мали місце наприкінці 2014 року, тобто до розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_8 , проте саме у період пред`явлення вимог до ОСОБА_1 від кредиторів.
Як зазначає Боржник, що здійснив безоплатне відчуження об`єктів виключно на користь ОСОБА_2 , яка тоді ще була у шлюбі з ним. Зазначаючи про поділ майна між подружжям за згодою між собою, ОСОБА_1 , водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин. Не надано письмового договору про поділ майна тощо. У рішення про розірвання шлюбу зазначено про відсутність майнових претензій подружжя один до одного.
Сукупність встановлених у цій справі обставин (укладення ОСОБА_1 боржником) при наявності грошових зобов`язань, зокрема перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та за півтора місяця до входження у процедуру банкрутства спірних договорів дарування на користь заінтересованої особи (дружина на той час), наслідком чого стало зменшення обсягу майнових активів боржника, підтверджує обставини, що зміст оспорюваних Договорів не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а сами Договори не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що суперечить вимогам частина п`ятої статті 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та є підставою для визнання цих Договорів недійсними згідно з положеннями статей 215, 234 ЦК України.
Згідно з ч. 1, п. п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.
Крім цього, слід ураховувати також наслідки недійсності правочину, а саме: відповідно до положень частин першої, п`ятої статті 216 цього Кодексу. Зокрема    недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
За змістом статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Звідти кредитор боржника може мати похідний інтерес у стягненні коштів, іншого майна з третіх осіб на користь боржника, зокрема і у процедурі банкрутства. Інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника є похідним від такого інтересу боржника. Тому позови, спрямовані на поповнення (недопущення зменшення) ліквідаційної маси, є позовами на користь саме боржника, якому належить ліквідаційна маса, а не кредитора (останній має до цієї маси інтерес так званого другого порядку). Отже, позов, який заявив кредитор (Позивач), є, насправді, позовом боржника, тобто похідним позовом (один із його різновидів передбачений пунктом 12 частини першої статті 20 ГПК України).
У цих висновках судова колегія звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованої в постанові від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) з посиланням,    зокрема, на    висновки Великої Палати Верховного Суду    від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц    (пункти    72, 78, 81).
При цьому, момент вчинення оспорюваних правочинів - до відкриття провадження у справі про банкрутство та виникнення вимог у кредитора (Позивача) до боржника (Відповдіача-1), тобто до виникнення правового зв`язку між ними як кредитором і боржником у справі про банкрутство, не впливає на право особи (Позивача) звернутись із відповідним позовом, спрямованим на поповнення (недопущення зменшення) ліквідаційної маси, оскільки визначальним для недійсності оспорюваного правочину є існування підстави для його недійсності в момент вчинення, однак безвідносно до того, хто заявить про цю обставину в подальшому, довівши при цьому правовий зв`язок з відчуженим майном боржника на момент звернення із відповідною вимогою.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, станом на 27.08.2020, серед об`єктів нерухомості, що були даровані боржником ОСОБА_2 , останній належить 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 . 
Інші об`єкти нерухомого майна, які були предметом Договорів дарування, станом на 27.02.2020 належать іншим особам.  
Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» врегульовано відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до частини другої статті 3 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
У зв`язку з викладеним, також підлягає задоволенню позовна вимоги про повернення у власність ОСОБА_4 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 , шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 015 в книзі: 1, внесеного 26.06.2008 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за № 1735 від 03.06.2008 про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та про Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 8118781 від 17.12.2014 р. 16:10:20, внесений приватним нотаріусом ММНО Димовим О.С. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18087304 від 17.12.2014) про реєстрацію права власності на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Щодо питання  з приводу поважності причин        пропуску строку    позовної давності, так і неможливості подачі позову раніше, що зумовило вихід за межі підозрілого періоду, визначеного статтею 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач - 1     ОСОБА_1 , у відзиві на позов заявив    про пропуск строків позовної давності,    яка вмотивована посиланням на положення ст.267 ЦК України. 
У відповіді на відзив ОСОБА_1 , позивач зазначив обставини, які вказують на поважність причин несвоєчасного для звернення із позовної заявою про оспорювання вчинених ОСОБА_1 правочинів.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» зазначило наступне:
-          ані АТ «Райффайзен Банк Аіваль», ані ТОВ «ФК Форінт» не є стороною правочинів (договорів), щодо яких заявлені позовні вимоги, а тому їм не було відомо та не могло бути відомо про їх зміст;
-          в матеріалах справи про банкрутство до 20.10.2017 (до моменту подання цих документів ліквідатором до суду) були відсутні копії та/або оригінали договорів дарування, купівлі - продажу майна. Посилання на факти відчуження активів ОСОБА_1 на користь третіх осіб у звітах ліквідатора, але з самих тільки звітів неможливо зробити висновок про їх зміст або презюмувати про недобросовісну поведінку боржника. Наявність відомостей у Реєстрі прав на нерухоме майно також не є достатньою, зважаючи на презумпцію правомірності правочивів, яка діє в Україні, принцип добросовісності у цивільних, господарських відносинах, та ніяк без додаткових відомостей та дослідження умов договорів не свідчать про безсумнівне порушення закону. У ТОВ «ФК «Форінт» не було вільного доступу до змісту цих договорів, копій таких договорів, з огляду на вчинення таких правочинів в порядку нотаріального посвідчення, що передбачає тайну вчинення нотаріальних дій. А сторонами, і попереднім ліквідатором у справі Безабчук A.B. такі договори або їх копії кредиторам та до суду не надавалися. Отримання відомостей про зміст договорів було утрудненим, оскільки в силу ч. 1 ст. 8 Закону України «Про нотаріат», відомості, отримані під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо віднесені до нотаріальної таємниці, яка передбачає, особливий порядок її розкриття. ТОВ «ФК «Форінт» не мав дієвих засобів самостійного звернення, або звернення представників для отримання цієї інформації;
-          відсутність первинних документів (договорів дарування), умов проведення цих правочинів ускладнювало формулювання позовних вимог, їх належного обґрунтування;
-          наявність визнаної судом бездіяльності ліквідатора у справі Безабчук A.B. під час здійснення нею повноважень, які не вжила достатніх заходів для завершення процедури, не провела своєчасного аналізу договорів відчуження манна на предмет їх відповідності вимогам діючого законодавства України, на предмет вчинення боржником умисних дій по приховуванню майна від кредиторів та доведення своєї діяльності до стану несплатоспроможності, що порушувало права та інтереси кредиторів у справі, і що було встановлено, та на що було звернено увагу, Південно - західним апеляційним господарським судом у цій справі у постанові від 17.12.2019.
Із цього приводу судова колегія вважає за необхідне звернутися до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19:
За положеннями статей 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив    позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом статті 267 ЦК України, сплив    позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
До висновку про поважність причин пропуску строку    позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні    позовної давності є    такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
Крім того, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18(910/4866/21) дійшов висновків, що пропуск позовної давності не є абсолютною та безумовною підставою для відмови у позові, адже відповідно до приписів частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає    поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Вирішуючи питання про поважність    причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права. Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин    пропуску    позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення статті 13 ЦК України («Межі здійснення цивільних прав»), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 14/325"б" та від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012).
Колегія суддів зазначає, що суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:
- по-перше, особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини     пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності,     та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);
- по-друге, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.
Позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини    пропуску строку позовної     (частина 5 статті 267 ЦК України).
Із цих    причин    застосування норм про позовну давність підпорядковується загальним засадам матеріального цивільного права, які мають фундаментальний характер і є нормами прямої дії (постанова Верховного Суду від 25.01.2021 у справі № 758/10761/13-ц), включаючи й загальні положення щодо справедливості, добросовісності та розумності як загального стандарту поведінки учасників цивільних правовідносин.
У розглядуваному аспекті зазначене, зокрема, істотно послаблює позиції відповідачів, які є причетними до фраудаторного правочину і захищаються від позову про визнання такого правочину недійсним та похідних позовів посиланням на пропуск позовної давності позивачем, адже за змістом частини 3 статті 16 ЦК України у разі встановлення зловживання правом суд може відмовити особі у захисті. Положення стосується не тільки позивача, який просить про застосування певних способів захисту, а й відповідача, який захищається від позову шляхом висування тих чи інших заперечень (у тому числі заявляючи про пропуск позивачем    позовної давності).
При цьому у даній справі, оцінюючи поважність причин пропуску строку    позовної давності, колегія суддів враховує очевидний фраудаторний характер оспорюваних договорів дорування (у тому числі поведінку з боржника до порушення провадження у справі про банкрутство), тривалий час виявлення ознак такої фраудаторності, відсутність в матеріалах справи до 20.10.2017 копій договорів дарування.
Крім того, судова колегія враховує бездіяльність раніше призначеного ліквідатора боржника Безабчук А.В. та вчинення ними дій не в інтересах кредиторів - обставини, які робили своєчасне пред`явлення позову утрудненим можуть бути визнані    поважними причинами пропущення позовної давності Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на звернення з позовом до суду щодо захисту порушених прав кредиторів у даній справі. 
Як зазначено вище, 20.10.2017 ліквідатором Безабчук А.В. до Одеського апеляційного господарського суду надані письмові пояснення щодо встановлених Одеським апеляційним господарським судом обставин про наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про зареєстроване за ОСОБА_1 нерухомого майна з наданням доказів про спростування встановлених обставин, та додаткові документи. До письмових пояснень ліквідатора надано копії оспорюваних договорів дарування. 
Одеським апеляційним господарським судом у постанові від 26.12.2016 та у постанові 23.10.2017, а також Верховним Судом у постанові від 22.05.2018 при розгляді зазначеної справи встановлені факти неналежного виконання обов`язків ліквідатором Безабчук А.В., через що припинені її повноваження в якості ліквідатора у справі про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г.
Одеський апеляційний господарський суд постановою від 23.10.2017 зазначив, що господарський суд надав невірну оцінку наявним у справі доказам щодо відсутності майнових активів банкрута, не витребував від ліквідатора достатніх та належних доказів, що стосується вжиття ним заходів щодо встановлення дійсних обставин відчуження майнових активів боржника у відповідності до вимог закону, за результатами розгляду звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу прийняв передчасне рішення про затвердження звіту та припинення провадження у справі.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо можливості визнання    поважними причини пропущення позовної давності у зв`язку з протиправними діями та бездіяльністю раніше призначених ліквідаторів банкрута та вчинення ними дій не в інтересах банкрута та його кредиторів, тобто, обставини, які робили своєчасне пред`явлення позову утрудненим, які викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №    Б8/078-12 (911/3091/21), від 16.04.2019 у справі № 902/357/18 та від 23.10.2018 у справі № 904/5978/14.
    З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи, що позивач у справі не є стороною спірного договору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у цій справі пропуску позивачем строку    позовної давності,    і як наслідок, про задоволення позовних вимог.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.277 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно із ч.ч.1, 4 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.09.2022 у справі №916/3449/21 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт».
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на Відповідачів пропорційно задоволенню вказаних позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - задовольнити.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2022 у справі №    915/549/16(915/1205/20) – скасувати та прийняти нове рішення.
1. Позов задовольнити. 
2. Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрованому в реєстрі за № 2442, а яким безоплатно передано у власність (в дар) ОСОБА_2 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 .
3. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 8118781 від 17.12.2014 р. 16:10:20, внесений приватним нотаріусом ММНО Димовим О.С. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18087304 від 17.12.2014) про реєстрацію права власності на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
4. Повернути у власність ОСОБА_4 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_1 , шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 015 в книзі: 1, внесеного 26.06.2008р. на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за № 1735 від 03.06.2008р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 .
5. Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 25 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., зареєстрованому в реєстрі за № 9069, а яким безоплатно передано у власність ОСОБА_2 нежитлові приміщення № 43, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,6м.кв.
6. Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С, зареєстрований в реєстрі за № 2443, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_4 цілий житловий будинок під  
АДРЕСА_5 . Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С, зареєстрований в реєстрі за № 2445, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_4 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0639 га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0030.
8. Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрований в реєстрі за№ 2444, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_4 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0361 га, кадастровий номер 4810137200:01:026:0031.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - 8568,00 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 12 852,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - 8568,00 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 12 852,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 10.04.2023.

Головуючий суддя                                                                                Філінюк І.Г.

Суддя                                                                                                     Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                                     Богатир К.В.