ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 квітня 2023 року                        місто Чернівці справа №723/5455/21
провадження №22-ц/822/334/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Височанської Н. К.
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Тодоряк Г.Д.
за участю: представника позивачів Бартусевич В.М. , 
відповідача ОСОБА_2 , 
представника відповідача Куцак О.М. 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені яких діє законний представник ОСОБА_6 
відповідач -  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені яких діє законний представник ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та витребування спадкового майна, ухвалене під головуванням судді першої інстанції Бужори В.Т.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені яких діє законний представник ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та витребування спадкового майна. 
Посилалися на те, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . ОСОБА_7 , який був сином ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_6 , як мати ОСОБА_4 , є її законним представником.
ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_10 , яка була донькою ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_6 , як опікун ОСОБА_5 , є його законним представником.
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_8 , який був дідусем ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а крім того опікуном ОСОБА_5 .
Після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , відкрилась спадщина, яка складається з: земельної ділянки площею 0.83 га, розташованої в с. Ропча Ропчанської сільської ради, належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на землю II-№008655 від 05 листопада 2001 року; будинковолодіння, що знаходиться АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 липня 2016 року, справа №723/1705/16-ц; транспортного засобу марка HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ; земельної ділянки площею 0,5981 га. розташованої в с. Ропча Ропчанської сільської ради, яка належала спадкодавцю як спадкове майно після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка належала померлій на підставі Державного акту на власності на землю І-ЧВ №021471 від 18 червня 1999 року; прав на земельну ділянку /пай/ розміром 1,08 в умовних кадастрових гектарах /сертифікат на право на земельну частку /пай/ серія ЧВ №0051767, виданий Сторожинецькою державною адміністрацією 18 лютого 1997 року добровільної пайової артілі «ІНФОРМАЦІЯ_10» АДРЕСА_1 області від 24 січня 1997 року про право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває в колективній власності добровільної пайової «ІНФОРМАЦІЯ_10» розміром 1,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі; грошових коштах на вкладних рахунках, відкритих спадкодавцем в АТ КБ «ПриватБанк».
Спадкова справа після смерті ОСОБА_8 відкрита приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області за заявою ОСОБА_6 .
ОСОБА_8 за життя заповіт не складав. З заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за законом звернулися: 23 червня 2021 року онука ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_8 сестра ОСОБА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_9 онук ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_6 .
Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є єдиними спадкоємцями першої черги за законом за правом представлення після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки їх батьки померли до відкриття спадщини.
Відповідач, як сестра спадкодавця є спадкоємцем за законом другої черги, тому не одержує право на спадкування після смерті ОСОБА_8 , але не визнає прав позивачів на спадкове майно, зокрема після смерті ОСОБА_12 . Відповідач без дозволу позивачів заволоділа, користується та відмовляється повертати належний позивачам, як спадкове майно транспортний засіб марки HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .
Позивачі просять визнати за ними право власності на спадкове майно, витребувати у відповідача ОСОБА_2 на їх користь транспортний засіб марки HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені яких діє законний представник ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та витребування спадкового майна - задоволено.
Визнано за позивачем ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , яке складається з: земельної ділянки площею 0,83га, розташованої в с. Ропча Ропчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на землю ІІ-ЧВ №008655 від 05 листопада 2001 року; будинковолодіння, яке складається з житлового будинку літ. "А-І" загальною площею 66,30 кв.м, житловою площею 21.60 кв.м, прибудова літ. "а", веранда літ. "а1", ганок літ. "а2", сарай літ. "Б". "В", "Г", "Д/Д", "Е", "Ж", убиральня літ."Є", криниця №1, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; транспортного засобу марка HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, VIN-код ТЗ НОМЕР_3 . номерний знак НОМЕР_1 ; земельної ділянки площею 0,5981 га., розташованої в с. Ропча Ропчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, яка належала спадкодавцю як спадкове майно після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підставі Державного акту на право власності на землю І-ЧВ №021471 від 18 червня 1999 року; прав на земельну ділянку /пай/ розміром 1.08 в умовних кадастрових гектарах сертифікат на право на земельну частку /пай/ серія ЧВ №0051767, виданий Сторожинецькою державною адміністрацією 18 лютого 1997 року добровільної пайової артелі «ІНФОРМАЦІЯ_10» АДРЕСА_1 області від 24 січня 1997 року про право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває в колективній власності добровільної пайової артелі «ІНФОРМАЦІЯ_10» розміром 1.08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі; грошових коштах на вкладних рахунках, відкритих ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , в Акціонерному товаристві Комерційному банку «ПРИВАТБАНК» НОМЕР_4 в сумі 186, 64 (сто вісімдесят шість) гривень 64 копійки; НОМЕР_16 в сумі 20,00 (двадцять) 00 копійок НОМЕР_13 в сумі 0,1 (нуль) гривень 1 копійка, НОМЕР_5 в сумі 0,87 (нуль) гривень 87 копійок, НОМЕР_14 в сумі 47,64 (сорок сім) гривень 64 копійки, НОМЕР_17 в сумі 24829,28 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять дев`ять) гривень 28 копійок.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , яке складається з: земельної ділянки площею 0.83 га. розташованої в с. Ропча Ропчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на землю ІІ-ЧВ №008655 від 05 листопада 2001 року; будинковолодіння, яке складається з житлового будинку літ. "А-І" загальною площею 66.30 кв.м. житловою площею 21.60 кв.м, прибудова літ. "а", веранда літ. "а1", ганок літ. "а2", сарай літ. "Б", "В", "Г", "Д/Д", "Е", "Ж", убиральня літ."Є", криниця №1, що знаходиться АДРЕСА_1 ; транспортного засобу марка HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 ; земельної ділянки площею 0,5981 га., розташованої в АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю як спадкове майно після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 на підставі Державного акту на право власності на землю 1-ЧВ №021471 від 18 червня 1999 року; прав на земельну ділянку /пай/ розміром 1.08 в умовних кадастрових гектарах сертифікат право на земельну частку /пай/ серія ЧВ №0051767, виданий Сторожинецькою державною адміністрацією 18 лютого 1997 року добровільної пайової артелі «ІНФОРМАЦІЯ_10» АДРЕСА_1 області від 24 січня 1997 року про право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває в колективній власності добровільної пайової артелі «ІНФОРМАЦІЯ_10» розміром 1,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки натурі; грошових коштах на вкладних рахунках, відкритих ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , в Акціонерному товаристві Комерційному банку «ПРИВАТБАНК» НОМЕР_4 в сумі 186, 64 (сто вісімдесят шість ) гривень 64 копійки; НОМЕР_16 в сумі 20,00 (двадцять) 00 копійок НОМЕР_13 в сумі 0,1 (нуль) гривень 1 копійка, НОМЕР_5 в сумі 0,87 (нуль) гривень 87 копійок, НОМЕР_14 в сумі 47,64 (сорок сім) гривень 64 копійки, НОМЕР_17 в сумі 24829,28 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять дев`ять) гривень 28 копійок.
Витребувано у відповідача ОСОБА_2 на користь позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 транспортний засіб марки HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, VIN-код  НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 17000,00 грн. та 908,00 грн. сплаченого позивачем судового збору. 
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 9760,55 гривень 55 копійок. 
Повний текст рішення виготовлено 24 лютого 2023 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги
Апелянт ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.  
Посилається на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що днем відкриття спадщини є день смерті її брата. На день відкриття спадщини ані його донька ОСОБА_10 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ані його син ОСОБА_13 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не перебували в живих та не прийняли спадщину, а тому спадкоємці першої черги на момент відкриття спадщини відсутні.
Суд першої інстанції визначив право власності на спадкове майно за онуками померлого ОСОБА_8 , хоча земельна ділянка площею 0,59871 га розташована в селі Ропча Ропрчанської сільської ради належала її мамі ОСОБА_11 , отже судом не враховане джерело формування спадкового майна, це зокрема батьківська хата, а також земля що належала її матері.
Вказує, що здійснила фактичне прийняття спадщини в обумовлений законом термін, що не було прийнято до уваги судом. Не враховано судом різницю між виникненням права на спадщину і виникненням права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.
Також при стягненні з неї судового збору та витрат на правову допомогу, судом не враховано майновий стан відповідача і стягнення таких витрат є не справедливим та не обґрунтованим, а тому підлягає зменшенню.
Обов`язок по відшкодуванню судових витрат покласти на відповідача.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу    ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5  від імені яких діє законний представник   ОСОБА_6 , інтереси яких представляє адвокат Бартусевич В.М. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції від 16 лютого 2023 року залишити без змін. 
Вказала, що якби ОСОБА_7 та ОСОБА_10 були б живими на час відкриття спадщини, то вони як діти спадкодавця і були б спадкоємцями за законом першої черги після смерті свого батька.
Онуки ніби заступили на місце своїх батьків і набули право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку б могли успадкувати їх батьки. 
Щодо джерела формування спадкового майна то, після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 спадкова справа заведена за заявою її сина ОСОБА_8 .
За життя ОСОБА_11 склала заповіт, яким все своє майно заповіла сину ОСОБА_8 , який і прийняв спадщину, а саме 25 квітня 2000 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері на земельну ділянку/пай розміром 1,08 га в добровільній пайовій артілі «ІНФОРМАЦІЯ_10» АДРЕСА_1.
Отже відповідачка ОСОБА_2 не закликалася до спадкування після смерті матері, оскільки спадкоємство здійснювалося за законом.
Норми ЦК УРСР не містили обов`язку для спадкоємців отримувати свідоцтво про право на спадщину і відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
Будинковолодіння по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,5981 га належали ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 як спадщина після смерті матері ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , а тому не змінює черговості спадкування за законом та не впливає на здійснення ними прав на спадкування. Джерела формування спадкового майна не мають юридичного значення для правильного вирішення цієї справи.
Вказала, що враховуючи складність процесуальних документів у даній справі та тривалість розгляду даної справи, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо стягнення з відповідачів на користь позивачів витрат на правничу допомогу в сумі 17000 грн., оскільки такі витрати є реальними та підтверджені належними доказами.
При цьому, саме на відповідача покладено обов`язок довести не співмірність витрат на правничу допомогу, однак стороною відповідача не було подано до суду клопотання про зменшення таких витрат. 

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і її батьками відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 від 02 травня 2018 року є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (том 1 а.с.15). 
ОСОБА_7 , який був сином ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 від 30 січня 2018 року (том 1 а.с.13). 
ОСОБА_6 , як мати ОСОБА_4 , є її законним представником.
ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і його батьками згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_8 від 23 березня 2011 року є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (том 1 а.с.17). 
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_9 від 11 березня 2016 року (том 1 а.с.18). 
ОСОБА_10 , яка була донькою ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_10 від 22 травня 2017 року (том 1 а.с.14).
ОСОБА_6 , як опікун ОСОБА_5 , є його законним представником, що підтверджується рішенням про встановлення опіки №179 від 27 серпня 2021 року (том 1 а.с.23).
ОСОБА_8 був опікуном ОСОБА_5 , що підтверджується копією розпорядження від 28 липня 2017 року №318 (том 1 а.с.20-21).
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_11 від 14 червня 2021 року (том 1 а.с.10).
ОСОБА_8 був дідусем ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 жовтня 2021 року у справі №727/6663/21 (том 1 а.с.24).
Після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , відкрилась спадщина, яка складається з: 
-земельної ділянки площею 0.83 га, розташованої в с. Ропча Ропчанської сільської ради, належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на землю II- ЧВ №008655 від 05 листопада 2001 року (том 1 а.с.29); 
-будинковолодіння, яке складається з житлового будинку літ. "А-І" загальною площею 66.30 кв.м. житловою площею 21.60 кв.м, прибудова літ. "а", веранда літ. "а1", ганок літ. сарай літ. "Б", "В", "Г", "Д/Д", "Е", "Ж", убиральня літ."Є", криниця №1, що знаходиться АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області 15 липня 2016 року, справа №723/1705/16-ц. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1012273473245. Номер запису про право власності/довірчої власності: 16126867 від 23 серпня 2016 року, вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 грудня 2021 року (том 1 а.с.31); 
-транспортного засобу марка HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_12 (том 1 а.с.25-26); 
-земельної ділянки площею 0,5981 га. розташованої в с.Ропча Ропчанської сільської ради, яка належала спадкодавцю як спадкове майно після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка належала померлій на підставі Державного акту на власності на землю І-ЧВ №021471 від 18 червня 1999 року (том 1 а.с.28);
-прав на земельну ділянку /пай/ розміром 1,08 в умовних кадастрових гектарах /сертифікат на право на земельну частку /пай/ серія ЧВ №0051767, виданий Сторожинецькою державною адміністрацією 18 лютого 1997 року добровільної пайової артілі «ІНФОРМАЦІЯ_10» АДРЕСА_1 області від 24 січня 1997 року про право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває в колективній власності добровільної пайової артілі «ІНФОРМАЦІЯ_10» розміром 1,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі/, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 25 квітня 2000 року, державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Сирбу Л.Б. за реєстраційним №821 /спадкова справа №351/2000, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії АВК №464880 (том 1 а.с.30); 
-грошових коштах на вкладних рахунках, відкритих спадкодавцем в Акціонерному товаристві Комерційному банку «ПРИВАТБАНК», що підтверджено інформаційною довідкою АТ КБ «Приват банк» №20.1.0.0.0/7-221202/22805 від 02 грудня 2022 року, а саме НОМЕР_4 в сумі 186, 64 (сто вісімдесят шість ) гривень 64 копійки; НОМЕР_16 в сумі 20,00 (двадцять) 00 копійок НОМЕР_13 в сумі 0,1 (нуль) гривень 1 копійка, НОМЕР_15 в сумі 0,87 (нуль) гривень 87 копійок, НОМЕР_14 в сумі 47,64 (сорок сім) гривень 64 копійки, НОМЕР_17 в сумі 24829,28 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять дев`ять) гривень 28 копійок (том 1 а.с.181).
Спадкова справа номер у спадковому реєстрі 67863638 (номер у нотаріуса 51/2021) після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , відкрита приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області за заявою ОСОБА_6 .
ОСОБА_8 за життя заповіт не складав. Із заявами до нотаріуса про прийняття спадщини за законом звернулися: 23 червня 2021 року онука  ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 онук ОСОБА_5 , від імені та в інтересах діяла ОСОБА_6 .
Постановою приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. №/02-31 від 14 грудня 2021 року відмовлено ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтв про право на спадщину оскільки у спадкоємців відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права власності на майно (том 1 а.с.32).

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є єдиними спадкоємцями першої черги за законом за правом представлення після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки їх батьки померли до відкриття спадщини. Відповідач, як сестра спадкодавця, є спадкоємцем за законом другої черги, тому не одержує право на спадкування після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкування відбувається у порядку черговості.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування         за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина перша статті 1266 ЦК України).
Під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу(реалізація права на відмову від спадщини).
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частині третій статті 1269 ЦК України, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.
За змістом норм статей 1268 -1269 ЦК України слід прийти до висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.
У постановою від 29 серпня 2018 року у справі № 183/4406/16 (провадження № 61-472св17) Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).
Таким чином, при спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступенів, це означає, що у разі смерті до відкриття спадщини дітей спадкодавця, право на спадкування переходить до їхніх дітей (онуків спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини онуків спадкодавця, право на спадкування отримають їхні діти (правнуки спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини правнуків спадкодавця - їхні діти (праправнуки спадкодавця) і т. д.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду
від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження
№ 61-6924св18).
Частиною третьою статті 1269 ЦК України передбачено право, а не обов`язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною четвертою цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами.
ОСОБА_7  та ОСОБА_10  були дітьми спадкодавця ОСОБА_8  і спадкоємцями першої черги   за законом (стаття 1261 ЦК України), а рідна сестра спадкодавця ОСОБА_2 є спадкоємцем другої черги.
Виходячи із вищенаведених положень закону та встановлених судами фактичних обставин, ОСОБА_4 має право спадкування після смерті свого дідуся ОСОБА_8 за правом представлення свого батька, та ОСОБА_5 має право спадкування після смерті свого дідуся ОСОБА_8 за правом представлення своєї матері, які померли до відкриття спадщини, тобто є спадкоємцем за законом першої черги за правом представлення.
Таким чином, відповідачем у поданій апеляційній скарзі не вірно тлумачаться норми Цивільного кодексу України, які регулюють дані правовідносини. 

Щодо посилань апелянта з приводу невірного формування спадкового майна 
Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_11 відкрилася у червні 1999 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, а тому положення саме цього кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування спірного майна.
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4, якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акту на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла мати ОСОБА_8 - ОСОБА_11 .
На випадок своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 вона залишила заповіт, відповідно до якого все своє майно заповідала сину ОСОБА_8 .
ОСОБА_8 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.
25 квітня 2000 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_11 (том 1 а.с.125). 
Таким чином, позивачі належними та допустимими доказами довели, що ОСОБА_8 після смерті своєї матері ОСОБА_11 прийняв спадщину. 
Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 належало батькам померлого ОСОБА_8 та відповідачці ОСОБА_2 , а тому вона як спадкоємець першої черги після смерті своєї матері ОСОБА_11 успадкувала частину будинку.
Як встановлено вище, що ОСОБА_11 на випадок своєї смерті склала заповіт на сина ОСОБА_8 , який прийняв спадщину і отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.
Крім цього, слід зазначити, що право власності на спірне будинковолодіння визнано за ОСОБА_8 на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 липня 216 року, яке набрало законної сили і відповідачкою ОСОБА_2 не оскаржувлось.
Крім цього встановлено, що на момент розгляду даної справи транспортний засіб марки HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_12 перебуває у володінні відповідача, чого сама ОСОБА_2 не заперечує.
Наведене дає підстави для висновку, що частина спірного майна вибула з володіння позивачів поза їх волею і без достатньої та належної правової підстави.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так
і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів
у державних реєстрах.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня
2020 року у справі № 201/17964/15-ц (провадження № 61-10082св18).
За таких обставин у справі, що переглядається, ефективним способом захисту права є віндикаційний позов про витребування транспортного засобу марки HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 у ОСОБА_2 на користь позивачів, оскільки остання незаконно заволоділа даним транспортним засобом. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені яких діє законний представник ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та витребування спадкового майна. 

Щодо стягнення витрат на правову допомогу 
Згідно з частиною 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості й достовірності відображеної у них інформації.
Відповідно до статей 1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Таким чином, Велика Палата неодноразово зазначала, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465 заі 18); від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс 19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26 цс 21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94 гс 20).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша та третя статті 81 ЦПК України).
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, з матеріалів справи вбачається, що правова допомога позивачам  у суді першої інстанції надавалася адвокатом Бартусевич В.М. на підставі Договору про надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року, Додаткової угоди №1 від 24 грудня 2021 року до Договору про надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року та ордеру серії СЕ №1035329. 
Подаючи позовну заяву позивач ОСОБА_6 подала до суду попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, зокрема вказала, що очікує понести судові витрати на правову допомогу в розмірі 17 000 грн. (том 1 а.с.7).
Крім цього, разом з позовною заявою позивачем прилучено Договір про надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року і Додаткову угоду №1 від 24 грудня 2021 року до Договору про надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року де визначено фіксований гонорар адвоката в розмірі 17000 грн. (том 1 а.с.35, 36).
07 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Куцак О.М. подали клопотання до суду першої інстанції з проханням розглядати справу у їх відсутність (том 1 а.с.203).
16 лютого 2023 року позивачі в інтересах яких діє адвокат Бартусевич В.М. подали до суду першої інстанції заяву про розгляд справи без їх участі, в якій просили стягнути з відповідача на їх користь витрати на правову допомогу в сумі 17000 грн. 
Пунктом 4.1. Договору про надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року передбачено, що отримання винагороди адвоката за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару, розмір якого окремо погоджується між сторонами в додаткових угодах до цього договору (том 1 а.с.35).
Додатковою угодою №1 від 24 грудня 2021 року до Договору про надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року, передбачено, що клієнт зобов`язується сплатити адвокату Бартусевич В.М. гонорар у фіксованій сумі в розмірі 17000 грн. (том 1 а.с.36).
Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року та додаткової угоди №1 від 24 грудня 2021 року, складеного 16 лютого 2022 року, вбачається, що адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу з договором від 14 грудня 2021 року та додатковою угодою №1 від 24 грудня 2021 року у цивільній справі №723/5455/21 яка розглядається в Сторожинецькому районному суді Чернівецької області. Гонорар визначений у фіксованій сумі в розмірі 17000 грн. (том 1 а.с.226 на звороті)
Сторона відповідача протягом розгляду справи, зокрема разом з поданим відзивом на позовну заяву жодним чином не відреагувала на поданий стороною позивача попередній орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу на суму 17000 грн. Відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу як того вимагає ст. 137 ЦПК України, а саме суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином, стягуючи із відповідача на користь позивачів судові витрати, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що відповідач заперечень щодо заявленого розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу не висловлював та в письмовому вигляді до суду не надсилав, а тому судові витрати, на професійну правничу допомогу адвоката, які згідно договірних засад позивачі повинні сплатити правнику, підлягають компенсації пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги позивача задоволені повністю з відповідача на користь позивачів судом першої інстанції правомірно стягнуто витрати на правову допомогу в повному розмірі.
Апеляційна скарга не містить інших доводів незгоди з висновками суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та з визначеним розміром стягнутих судових витрат. 

З урахуванням того, що іншим доводам апеляційної скарги суд першої інстанції під час розгляду справи надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, доводи апелянта зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм законодавства України та незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, а тому оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням приписів цієї норми, підстав для розподілу судових витрат немає, а витрати відповідача понесені ним у суді апеляційної інстанції, залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року, залишити без змін.
Керуючись ст.ст.141, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 28 квітня 2023 року.

       Головуючий                                              Н.К. Височанська
       Судді:                                                 І.Н.Лисак
                       І.Б.Перепелюк