Номер провадження: 22-ц/813/568/23 
Справа № 495/3907/17
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_3 ) до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним майном подружжя та його поділ, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю. 30 липня 2020 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -
встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, який було уточнено до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним майном подружжя та його поділ (а.с. 1-2,39-42).
В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалася на те, що 25.07.1981 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 . За час шлюбу подружжям було побудовано будинок АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 18.01.1990 року № 36 «Про виконання рішення виконкому № 821 від 23.09.1983 року про продовження строку будівництва», у тексті  якого вказано, що чоловік ОСОБА_3 отримав земельну ділянку для будівництва, та продовжено дозвіл на будівництво. Також у рішенні зазначено, що ОСОБА_3 , яка працювала викладачем ЗОШ № 3, надана позика, в результаті чого вирішено продовжити строк будівництва індивідуального будинку АДРЕСА_1 строком на один рік до 01.01.1991 року та ввести забудовником на будівництво індивідуального будинку по АДРЕСА_1 , громадянку ОСОБА_3 
12.07.1995 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. 
Позивач стверджувала, що оскільки будівництво здійснювалось в період шлюбу, в т.ч. за кошти, видані ОСОБА_3 як позика з місця роботи, увесь результат будівництва будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Проте, спірний будинок не був введений в експлуатацію. 
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3 і звернулась до суду з даним позовом, у якому, частково змінивши предмет позову, остаточно просила: визнати об`єкт незавершеного будівництва, в т.ч. будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , – спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва, тобто будівельних матеріалів, обладнання та конструктивні елементи, з яких складається  об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 липня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 , як правонаступника позивача ОСОБА_3 (а.с. 97-98)
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 липня 2020 року позов ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_3 ) було задоволено частково. Визнано об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , – спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 192-196).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 199-202).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 було заявлено після спливу 22 років з моменту розірвання шлюбу, у зв`язку із чим суд мав застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази: завершення будівництва оспорюваного будинку, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності, вартості спірного об`єкта, відсотку готовності спірного об`єкта незавершеного будівництва та його техніко-економічних показників станом на дату розірвання шлюбу між сторонами тощо.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Сторони про розгляд справи на 28.03.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.1981 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.16).
Під час шлюбу подружжям розпочато будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , підтвердженням чого є рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 18.01.1990 року № 36 «Про виконання рішення виконкому № 821 від 23.09.1983 року про продовження строку будівництва», у якому зокрема зазначено, на підставі рішення виконавчого комітету № 821 від 23.09.1983 року гр. ОСОБА_1 виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального житлового будинку. Для завершення будівництва відділом народної освіти його дружині, гр. ОСОБА_3 , що працює викладачем ЗОШ №3 видана позика. З урахуванням вищенаведеного вирішено:
1. Продовжити строк будівництва індивідуального будинку АДРЕСА_1 строком на один рік до 01.01.1991 року ;
2. Ввести забудовником на будівництво індивідуального будинку по АДРЕСА_1 громадянку ОСОБА_3 (а.с.13).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 12.07.1995 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, на підставі чого 22.09.2005 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу (л.с.10).
З листа КП «Білгород-Дністровське БТІ» № 858 від 26.04.2017 року вбачається, що комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» не проводилась інвентаризація та державна реєстрація права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 липня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 , як правонаступника позивача ОСОБА_3 (а.с. 97-98)
Оскільки позивач посилалась на те, що спірний житловий будинок будувався у період з 1983 року по 1995 рік, то суд першої інстанції при вирішенні спору правильно послався на норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час розірвання шлюбу) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Згідно ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
У постанові Верховного Суду від 28.10.2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) зазначено, що системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.
Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз статей 22, 23, 28 КпШС України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19).
Під час розгляду даної справи, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний об`єкт незавершеного будівництва був побудований у період шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю.
Однак, дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин, судом зроблено помилковий висновок в частині відсутності підстав для застосування позовної давності з таких мотивів.
Так, ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 заявлено після спливу 22 років з моменту розірвання шлюбу, при цьому позивачка не тільки мала об`єктивну можливість звернутися до суду із позовом про поділ майна в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, але й мала обов`язок знати про стан своїх майнових прав, зокрема тих, що стосуються спірних правовідносин (а.с. 27-29). Аналогічні доводи щодо пропуску позивачкою строку позовної давності викладені ОСОБА_1 також і у апеляційній скарзі.
Згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. 
У постанові Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 710/122/20 (провадження № 61-6223св21) зазначено, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14456цс18), від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), від 18.05.2022 року у справі № 307/3489/18 (провадження № 61-13067св21).
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19).
Згідно частин другої-четвертої статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як зазначала у поданій до суду першої інстанції 24.05.2017 року позовній заяві сама ОСОБА_3 , їй було відомо, що будівництво спірного будинку здійснювалось у період шлюбу в тому числі за кошти, видані позивачці як позика за місцем роботи. Таким чином, вже на момент розлучення у 1995 році ОСОБА_3 знала, що результат будівництва житлового будинку був об`єктом спільної власності подружжя.
Однак, позивач не обґрунтувала та не посилалась на наявність поважних причин пропуску позовної давності.
За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільним майном подружжя, необхідно відмовити з підстав пропуску ОСОБА_3 позовної давності.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про визнання будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , – спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину таких будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 не може бути поділений, та прийнявши до уваги, що позивачем не підтверджено та не надано належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об`єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_3 з ОСОБА_1 та їх перелік, суд вважав неможливим задоволення вказаної частини позовних вимог.
Оскільки суд першої інстанції не у повному обсязі з`ясував обставини справи та частково неправильно застосував норми матеріального права, тому вказане призвело до часткового неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 липня 2020 року підлягає скасуванню у частині задоволення позовних вимог про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною власністю подружжя, та постановлення у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог з наведених вище підстав. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.
Крім того, на підставі положень ч.1, п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у позові - на позивача.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1 920 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 липня 2020 року – скасувати в частині визнання об`єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , – спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Постановити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) до ОСОБА_1 про визнання об`єкта незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - відмовити.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Стягнути з правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки Російської Федерації, паспорт № НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 1 920 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе