ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9537/22                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 квітня 2023 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді	Черпіцької Л.Т.,	
суддів	Пилипенко О.Є.,	
 	Собківа Я.М.,	
за участі секретаря:                                                      Висоцького А.М., 
представника позивача:                                                      Смоляк М.І., 
представника відповідача                                                      Васіна І.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Некомерційної професійної організації "Асоціація приватних виконавців України" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "03" листопада 2022 р. у справі за адміністративним позовом Некомерційної професійної організації "Асоціація приватних виконавців України" до Міністерства юстиції України  про визнання протиправним та скасування наказу ,

ВСТАНОВИВ: 
Некомерційна професійна організація "Асоціація приватних виконавців України" звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 24.05.2022 № 2068/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 04 квітня 2022 року № 1310/5».
В обґрунтування позовних вимог зазначено те, що оскаржуваний наказ порушує права всіх приватних виконавців на доступ до автоматизованої системи виконавчих проваджень та є дискримінаційним по відношенню до приватних виконавців в порівнянні з державними виконавцями. У той же час, повноваження Асоціації самостійно представляти і захищати інтереси своїх членів з цього питання у державних органах є одним з основних завдань Асоціації відповідно до Статуту.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "03" листопада 2022 р. в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що визначені у статуті завдання Асоціації приватних виконавців України є загальними та не пов`язані безпосередньо зі сферою нормативно-правового акта, який позивач просить визнати протиправними та нечинними. Організація не навела обставин, які б свідчили про її безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; безпосереднього зв`язку з предметом спору та не зазначила інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту. Обґрунтування права на звернення до суду є абстрактним та не розкриває дійсних приводів, причин та підстав звернення до суду. Отже, відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.
Що стосується доводів позивача про те, що оскаржуваний НПА був прийнятий без участі Ради приватних виконавців України, що суперечить п.6 ч.5 ст.54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», то суд першої інстанції зазначив, що законодавець не передбачив у Законі переліку нормативно - правових актів, видання яких неможливе без погодження Ради. Крім того, суд зазначив, що посилання на порушення прав у зв`язку з непогодженням проекту нормативно - правового акту з Радою приватних виконавців України, навіть у разі наявності такого порушення, може сама Рада приватних виконавців України, як колегіальний самоврядний орган зі статусом юридичної особи, а не позивач, у якого такі повноваження від Ради приватних виконавців України відсутні.
Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що право позивача на звернення до суду в інтересах приватних виконавців та з метою захисту їхніх професійних прав визнано Верховним Судом у складі судді Касаційного адміністративного суду, зокрема, на підставі ухвали від 20.09.2021, справа №160/16132/20, адміністративне провадження №К/9901/19898/21, якою задоволено заяву Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» про приєднання до касаційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі №160/16132/20.
Також скаржник вказує, що Рада приватних виконавців України не брала участі в розробленні проекту оскаржуваного Наказу № 2068/5 та не погоджувала його, що прямо свідчить про дефект прийняття означеного нормативно-правового акту та порушення гарантованого Законом права позивача на погодження нормативно-правових актів, які стосуються діяльності приватних виконавців.
На думку скаржника, посилання відповідача на те, що Законом №1403- VIII не визначено переліку проектів нормативно-правових актів, у розробленні яких бере участь та має погоджувати Рада приватних виконавців України, є безпідставним, оскільки законодавець, приймаючи Закон №1403-VIII, не мав можливості передбачити усі можливі підзаконні нормативно-правові акти, які будуть прийняті на його підставі, тому, перелік таких підзаконних нормативно-правових актів у Законі відсутній.
Скаржник зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що лише Рада приватних виконавців України, як колегіальний самоврядний орган зі статусом юридичної особи, може посилатись на порушення прав у зв`язку з непогодженням проекту нормативно - правового акту з Радою приватних виконавців України, а не позивач, у якого такі повноваження від Ради приватних виконавців України відсутні, є помилковими, оскільки відповідно до пункту 4 частини 1 статті 48 Закон №1403-VIII Рада приватних виконавців України не є самостійною юридичною особою, натомість є одним із органів Асоціації приватних виконавців України.
З-поміж наведеного, скаржник вказує на інші недоліки оскаржуваного нормативно-правового акту, зокрема на те, що Положення нормативно-правового акта з урахуванням оскаржуваних змін мають дискримінаційний характер щодо приватних виконавців, адже оскаржувані зміни ставлять приватних виконавців у нерівне становище з органами державної виконавчої служби (державними виконавцями), оскільки встановлюють умови для відновлення доступу до автоматизованої системи виконавчих проваджень лише для приватних виконавців, а для органів державної виконавчої служби - ні.
Крім того, положення оскаржуваного Наказу №2068/5 щодо загального припинення доступу до автоматизованої системи виконавчих проваджень та його відновлення в залежності від встановлених відповідачем умов не відповідають положенням вищого за юридичною силою акта - Закону України "Про виконавче провадження". 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника і правильності висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що з моменту введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Міністерством юстиції України та адміністратором автоматизованої системи виконавчого провадження - державним підприємством «Національні інформаційні системи», приватним виконавцям припинений доступ до автоматизованої системи виконавчих проваджень. Відповідне повідомлення було опубліковано на веб сайті адміністратора АСВП ДП «НАІС».
Міністерством юстиції України у подальшому 04.04.2022 прийнято наказ № 1310/5 від 04 квітня 2022 р. «Деякі питання доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного реєстру приватних виконавців України у період воєнного стану», яким врегулювало питання підключення приватних виконавців та органів державної виконавчої служби з АСВП в умовах воєнного стану.
Пунктом 1 Наказу № 1310/5 встановлено, що доступ до АСВП, наданий реєстраторам автоматизованої системи виконавчого провадження, припиняється.
Приватним виконавцям та помічникам приватних виконавців доступ до АСВП припиняється та відновлюється адміністратором на підставі письмового повідомлення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яке готується на підставі письмового звернення приватного виконавця.
Як зазначає позивач, у період з 04.04.2022 до 24.05.2022 відповідачем на виконання Наказу №1310/5 не відновлено доступ до АСВП жодному приватному виконавцю, який подавав відповідні письмові звернення згідно з Наказом № 1310/5.
24.05.2022 відповідачем видано оскаржуваний наказ № 2068/5 від 24.05.2022 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 04 квітня 2022 року № 1310/5». Внесені зміни встановлюють умови, за яких приватному виконавцю відновлюється такий доступ, а саме:
- приватним виконавцем укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності, строк дії якого не закінчився, мінімальний розмір страхової суми за яким перевищує суму стягнення за виконавчими документами, що перебувають на виконанні;
- приватний виконавець не має заборгованості з плати за користування АСВП;
- адміністративно-територіальна одиниця, на території якої розташований офіс приватного виконавця, не окупована внаслідок військової агресії російської федерації та на цій території не проводяться воєнні (бойові) дії;
- приватний виконавець здійснює діяльність в офісі, відомості про який внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, та цей офіс відповідає вимогам встановленим розділом II Положення про офіс приватного виконавця, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 15 листопада 2016 p. №3238/5.
Вважаючи оскаржуваний наказ дискримінаційним по відношенню до приватних виконавців в порівнянні з державними виконавцями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оскаржуваний наказ безпосередньо не порушує прав позивача.
Колегія суддів також погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що право на оскарження має особа, щодо якої певний нормативно-правовий акт безпосередньо застосований або буде застосований, а не лише з власного розуміння особи щодо незгоди з положеннями певного нормативно-правового акта.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.
Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.
Передумовою для захисту адміністративним судом прав особи є встановлення факту порушення прав такої особи, а адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).
Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
Обов`язковою умовою певного акту є, крім іншого, наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Суд першої інстанції достовірно встановив, що згідно з положеннями статуту позивача (а.с.17 том І) Асоціація приватних виконавців України є некомерційною професійною організацією, яка об`єднує усіх приватних виконавців України на засадах обов`язкового членства відповідно до Закону України «Про осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі - Закон), та здійснює професійне самоврядування приватних виконавців (пункт 1.1.).
Згідно з пункту 2.2. статуту основним завданням АПВУ є:
- формування та розвиток якісно нової культури виконання судових рішень і рішень інших органів, що базується на засадах верховенства права, неупередженості та обов`язковості судових рішень і рішень інших органів;
- представництво приватних виконавців у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, громадськими об`єднаннями та міжнародними організаціями;
- захист професійних прав приватних виконавців;
- забезпечення високого професійного рівня та розвитку приватних виконавців;
- забезпечує престижність професії приватного виконавця;
- організовує перевірку оприлюднених фактів, що принижують честь і гідність, ділову репутацію приватного виконавця, та вживає заходів щодо їх спростування;
- здійснення інших повноважень відповідно до законодавства України.
Отже, виходячи з наведеного та аналізу статуту позивача, відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та наявних матеріалів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний нормативно-правовий акт прямо та безпосередньо не застосовуються до позивача - професійної організації, яка є некомерційною організацією, не є суб`єктом здійснення примусового виконання рішень, відповідно, не здійснює діяльності у сфері, яка регулюється спірним актом.
Водночас, зміст позовної заяви та додатків до неї не містять доказів неможливості звернення до суду членів професійної організації, яких безпосередньо стосується спірний нормативно-правовий акт, з власним (окремим) позовом.
Крім того, матеріали справи взагалі не містять жодних доказів звернення членів професійної організації до самої професійної організації з приводу звернення до суду.
Колегія суддів зауважує, що згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 №12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб (п. 2.6 Рішення).
Особливості правового статусу громадських організацій, що звертаються до суду в інтересах своїх членів аналізувалися Верховним Судом у справі №815/219/17. 
Так, у постанові від 14.03.2018 Верховний Суд дійшов такого висновку: « 32. Громадські організації є організаційно-правовою формою діяльності людей, які об`єднуються для спільного здійснення та захисту своїх прав, свобод та інтересів, які відображаються у статуті громадської організації у вигляді мети та напрямів її діяльності. Тож, діяльність громадських організацій не можна розглядати абстрактно, без зв`язку з її метою та правами людей (її членів), що об`єдналися. Створюючи громадську організацію або вступаючи до неї, її члени об`єднуються на визначених статутом умовах для спільної реалізації своїх прав.
Отже, вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суди повинні з`ясувати: статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову; інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту; чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації; добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначені у статуті завдання АПВУ є загальними та не пов`язані безпосередньо зі сферою нормативно-правового акта, який позивач просить визнати протиправними та нечинними. Організація не навела обставин, які б свідчили про її безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; безпосереднього зв`язку з предметом спору та не зазначила інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту. Обґрунтування права на звернення до суду є абстрактним та не розкриває дійсних приводів, причин та підстав звернення до суду.
За наведених обставин, позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес.
Безпосередньо Організація не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.
Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 640/21611/19.
Законний інтерес, якщо його порушує суб`єкт владних повноважень, може бути предметом судового захисту в порядку адміністративного судочинства. Під час розгляду справи суд з`ясовує, які саме фактичні обставини зумовлюють існування інтересу, відносини, що існують з приводу об`єкту інтересу, а також інші індивідуальні особливості, що відображають законність інтересу та необхідність судового захисту прагнень позивача.
Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для особи, яка звертається за захистом цього інтересу. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу, недостатньо лише суб`єктивного твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, у зв`язку з тим, що оскаржуваний наказ безпосередньо не порушує прав позивача.
Щодо доводів скаржника про те, що оскаржуваний НПА був прийнятий без участі (погодження) Ради приватних виконавців України, що суперечить п.6 ч.5 ст.54 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі - Закон №1403-VIII) та призвело до допущення дефекту прийняття нормативно-правового акта, то колегія суддів їх відхиляє, з огляду на таке.
За приписами пункту б частини п`ятої статті 54 Закону №1403-VIII Рада приватних виконавців України бере участь у розробленні та погоджує проекти нормативно-правових актів, визначені цим Законом.
Частиною 5 ст. 54 Закону №1403-VIII визначено повноваження Ради приватних виконавців, зокрема, щодо участі у розробленні та погодженні проектів нормативно-правових актів, визначених Законом.
Водночас, в юридичній доктрині термін «повноваження» визначається як сукупність прав і обов`язків державного органу, органу місцевого самоврядування, професійної організації, тощо.
Отже, законодавець у ч. 5 ст. 54 Закону №1403-VIII наділив Раду (не позивача) правом брати участь у розробленні та/або погодженні проектів нормативно-правових актів, визначених Законом. При цьому, це право кореспондується з обов`язком Ради взяти участь у розробці та/або погодженні відповідних проектів нормативно-правових актів у випадках залучення Ради до їх опрацювання.
Крім того, правові наслідки у вигляді неможливості прийняття нормативно-правового акту у разі відсутності погодження або відмови в погодженні проекту нормативно-правового акту Радою приватних виконавців України відсутні, тому посилання позивача лише на норму п. 6 ч. 5 ст. 54 Закону №1403-VIII є юридично недостатнім для висновку про визнання нормативно-правового акту нечинним.
Також колегія суддів зазначає, що положення ст. 54 Закону №1403-VIII не регулюють особливості здійснення Міністерством юстиції України державного регулювання діяльності приватного виконавця.
Так, зазначені питання врегульовані ст. 17 Закону №1403-VIII, яка не передбачає наявності погодження Ради, як обов`язкової умови видання нормативно - правових актів, визначених Законом. 
Отже, законодавець не передбачив у Закону №1403-VIII переліку нормативно - правових актів, видання яких неможливе без погодження Ради.
Що стосується доводів скаржника про те, що право позивача на звернення до суду в інтересах приватних виконавців та з метою захисту їхніх професійних прав визнано Верховним Судом у складі судді Касаційного адміністративного суду, зокрема, на підставі ухвали від 20.09.2021, справа №160/16132/20, то колегія суддів їх не враховує, оскільки згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не в ухвалах.
Щодо доводів скаржника про те, що положення нормативно-правового акта з урахуванням оскаржуваних змін мають дискримінаційний характер щодо приватних виконавців, адже оскаржувані зміни ставлять приватних виконавців у нерівне становище з органами державної виконавчої служби (державними виконавцями), колегія суддів не враховує, адже Міністерство юстиції України діяло в межах повноважень, наданих Законом №1403-VIII, як орган, який формує та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень, а тому твердження позивача про те, що оскаржуваний наказ носить дискримінаційний характер не відповідає дійсності. На переконання колегії суддів, положеннями Наказу № 2068/5 встановлено чіткий механізм відновлення доступу приватних виконавців та помічників приватних виконавців до автоматизованої системи у період дії воєнного стану з дотриманням принципу правової визначеності, конституційних принципів рівності і справедливості.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального та процесуального права.
Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається. 
 Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ: 
Апеляційну скаргу Некомерційної професійної організації "Асоціація приватних виконавців України" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "03" листопада 2022 р. - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-329 КАС України. 
Повний текст постанови складено та підписано "26" квітня 2023 р.

Головуючий суддя	Л.Т. Черпіцька	
Судді	О.Є. Пилипенко	
 	Я.М. Собків