ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року	Львів	Справа № 460/5388/23 пров. № А/857/5909/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Мікули О.І., Пліша М.А., 
з участю секретаря                                    Хомича О.Р.,
представника позивача                             Мельничука Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 16 березня 2023 року у справі за позовом Рівненської обласної прокуратури в особі заступника керівника Рівненської обласної прокуратури до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції - Поліщук О.В.,
час ухвалення рішення - 16.03.2023 року,
місце ухвалення рішення - м.Рівне,
дата складання повного тексту рішення - 16.03.2023 року, 

                                                           в с т а н о в и в :

Рівненська обласна прокуратура звернулася в суд з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду  від 16 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Рівненська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Рівненського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 у справі № 460/1165/21, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури задоволено частково, зокрема, визнано протиправними дії Рівненської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру". Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження, з виконання виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду від 19.10.2022 у справі № 460/1165/21, боржнику в особі Рівненської обласної прокуратури необхідно добровільно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Водночас, оскільки боржник фактично позбавлений можливості вчинити дії зобов`язального характеру, встановлені в резолютивній частині рішення суду від 20.09.2021 у справі № 460/1165/21, та до суду першої інстанції 30.12.2022 подано заяву про роз`яснення судового рішення. Проте, ухвалою суду від 09.01.2023 обласній прокуратурі відмовлено у роз`ясненні рішення суду від 20.09.2021 у справі № 460/1165/21. Вказує на поважність причин неможливості виконання рішення суду у справі № 460/1165/21.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце апеляційного розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не визнана судом обов`язковою, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 у справі № 460/1165/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково.
Визнано протиправними дії Рівненської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру". Зобов`язано Рівненську обласну прокуратуру провести ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року, обрахувавши її відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити недоотриману частину.
Рішення набрало законної сили 06.04.2022.
Відповідно до КП "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)" 19.10.2022 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величком Р.С. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 від 12.12.2022 про зобов`язання Рівненську обласну прокуратуру провести ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року, обрахувавши її відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити недоотриману частину.
В постанові також вказано про необхідність виконання рішення суду протягом 10-ти робочих днів та направлено боржнику до виконання.
Листом від 30.12.2022 Рівненська обласна прокуратура повідомила державного виконавця, зокрема, про подання до Рівненського окружного адміністративного суду заяви про роз`яснення судового рішення від 20.09.2021 у справі № 460/1165/21.
09.02.2023 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величком Р.С. прийнято постанову про накладення штрафу, якою, за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, накладено штраф на боржника - Рівненську обласну прокуратуру у розмірі 5100,00 грн.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно із статтею 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями пункту 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII закріплено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів.
Статтею 18 Закону № 1404-VIII встановлені обов`язки і права виконавців.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до частини 6 статті 26 Закону № 1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Частина 4 статті 19 Закону № 1404-VIII передбачає, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Згідно з частиною 1 статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до частини 2 статті 63 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно з частиною 1 статті 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Виходячи з аналізу вказаних норм суд дійшов висновку, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Поряд з цим, суд зазначає, що поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

Судом встановлено, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виконується рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 у справі № 460/1165/21, яке набрало законної сили і яким на Рівненську обласну прокуратуру покладено обов`язок провести ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року, обрахувавши її відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити недоотриману частину.
Отже, рішення суду, що є предметом виконання у відповідному виконавчому провадженні, має зобов`язальний характер і його виконання без участі боржника є неможливим.

Позивач визнає факт невиконання вказаного судового рішення, але вважає, що воно не було виконане з поважних та незалежних від нього причин, які пов`язані з неясністю та незрозумілістю ухваленого судом рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі твердження позивача спростовуються ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 у справі № 460/1165/21, яка набрала законної сили, про відмову у задоволенні заяви Рівненської обласної прокуратури про роз`яснення судового рішення.
У зазначеній ухвалі констатовано, що резолютивна частина рішення від 20 вересня 2021 року, відповідно до вимог статті 246 КАС України, містить чіткі висновок про задоволення позову, висновок по суті вимог, наслідки ухваленого рішення, строк і порядок набрання рішенням законної сили та порядок його оскарження, а тому є зрозумілим для учасників судового процесу. Так само зрозумілою є і мотивувальна частина рішення, встановлені судом обставини викладені чітко, з посиланням на докази. Мотиви, з яких виходив суд, ухвалюючи рішення, і положення закону, якими він керувався, конкретно визначені.
Таким чином, доводи представника позивача про незрозумілість механізму виконання рішення суду є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, твердження представника позивача щодо неможливості звернутися до суду з заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до частини 3 статті 33 Закону № 1404-VIII за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Отже, приписи частини 3 статті 33 Закону № 1404-VIII передбачають, що сторона виконавчого провадження, також має право на звернення до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
При цьому, звернення державним виконавцем до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення є правом, а не обов`язком державного виконавця.
У сукупності викладених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відомостей про повне фактичне виконання рішення суду боржником на користь стягувача не надано, як і доказів на підтвердження поважності причин невиконання рішення суду у справі № 460/1165/21 та повідомлення про відповідний факт державного виконавця.

Суд враховує, що розглядаючи справу N 5-рп/2013, Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Сформовані та вже усталені позиції Європейського суду з прав людини стосовно виконання судових рішень полягають у наступному: право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ("Шмалько проти України", заява N 60750/00, пункт 43). Суд також виходить з того, що важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень протоколу ("Бурдов проти Росії", заява N 589498/00, пункт 34).
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
З огляду на встановлені обставини, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та доказів, наявних в матеріалах справи, перевіривши правову та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваної постанови, суд дійшов висновку що вони відповідають приписам Закону № 1404-VIII та наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури  слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,316,317,320,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                          п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі 460/5388/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 17 травня 2023 року