ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/4294/20                                                Головуючий суддя І інстанції Калиновська Л.В.
Апеляційне провадження № 33/818/315/22                                  Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ч.1 ст.173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2022 року                                                         м.Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, -
в с т а н о в и в:

Цією постановою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 30 годин.
Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що ОСОБА_1 19.09.2020 близько 22 год. 00 хв. за місцем свого проживання, а саме в будинку АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері, ОСОБА_2 , та свого брата, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , насильство в сім?ї, а саме умисел дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров?ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було встановлено, які саме дії психологічного характеру він вчинив стосовно потерпілої ОСОБА_2 , в чому саме вони полягали, як саме проявлялися, а також чим або ким вони підтверджуються, крім слів потерпілої, а протокол про адміністративне правопорушення є недопустимим доказом. Зазначає, суд першої інстанції не допитав ОСОБА_3 , а також судом не встановлено чи є й ще свідки події, які б підтвердили чи спростували подію. Таким чином, на думку апелянта, рішення суду не мітить жодного достовірно доказу, який би доказував його вину у скоєнні інкримінованого правопорушення, рішення будується тільки на показах потерпілої. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що призначене йому адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт є дуже суворим і безпідставним.

В судові засідання, які призначались судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 , який є ініціатором апеляційного перегляду, не з`явився. 
Судом апеляційної інстанції направлялися судові повістка на адресу місця мешкання ОСОБА_1 , яку він зазначив в своїй апеляційній скарзі, але, згідно відомостей загальнодоступного сайту «Укрпошта», зазначене відправлення станом на 05.01.2022 року так і не було вручено ОСОБА_1 , хоча у відділення пошти воно було доставлено ще 28.12.2021 року. 
Крім того, з 28.12.2021 року по 30.12.2021 року судом здійснювалися неодноразові заходи щодо виклику ОСОБА_1 за телефонним номер, який він вказав в своїй апеляційній скарзі, але, згідно відповіді оператора мобільного зв`язку, абонент не може прийняти дзвінок.
При цьому суд апеляційної інстанції керується практикою ЄСПЛ, а саме рішенням Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі "Пономарьов проти України", в якому наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Разом з цим, належить врахувати, що саме ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного перегляду постанови судді Дергачівського районного суду Харківської області від 01.10.2020 року.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Також , згідно з усталеною практикою Суду, учасники справи в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; процесуальна бездіяльність скаржника не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.
У цьому контексті суд також звертає увагу , що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи , яка її подала , а вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі.
Слід також зазначити, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України і  ОСОБА_1 не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань , користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.
Крім того, ОСОБА_1 приймав участь під час судового розгляду в суді першої інстанції та надавав свої пояснення щодо подій, які йому інкримінуються.
За таких обставин, апеляційний суд вирішив провадити апеляційний розгляд без участі ОСОБА_1 , який без поважних причин не прибув в судове засідання та будь-яких клопотань про відкладення судового розгляду не подавав, з урахуванням відомостей, що містяться в матеріалах справи, та доводів і вимоги поданої апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. 
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо його винуватості у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. При цьому належить врахувати те, що, оспорюючи висновки суду першої інстанції, правопорушник не заявляв будь-яких клопотань, в тому числі щодо допиту потерпілої.
Диспозиція частини 1 статті 173-2 КУпАП  передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Апеляційний суд критично оцінює доводи ОСОБА_1 про необхідність скасування оскаржуваної постанови з тієї підстави, що в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ від 24.09.2020 року не зазначено конкретні дії, які були вчинені стосовно потерпілої ОСОБА_2 , оскільки під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції об`єктивно встановлено наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. 
Зокрема, відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ від 24.09.2020 року (а.с.1), ОСОБА_1 19.09.2020 близько 22 год. 00 хв. за місцем свого проживання, а саме в будинку АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері, ОСОБА_2 , та свого брата, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , насильство в сім?ї, а саме умисел дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров?ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З відомостями, зафіксованими в цьому протоколі, ОСОБА_1 був обізнаний, про що свідчать його власноручні підписи у протоколі, та будь-яких зауважень щодо фактичних обставин, які в ньому зазначені, не подавав (а.с.1). 
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначає, що він оскаржував дії працівника поліції, який складав цей протокол, тобто до безпосереднього керівництва працівника поліції із скаргою про проведення службового розслідування стосовно нього. Матеріали справи також не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався з позовом до суду адміністративної юрисдикції в порядку, передбаченому КАС України, чи до правоохоронних органів із заявою в порядку, передбаченому КПК України.
За таких обставин, відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно відображені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ від 24.09.2020 року, а також вважати незаконними дії працівника поліції під час складання цього протоколу.
Апеляційний суд бере до уваги те, що об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Крім того, згідно пункту 14 частини 1 статті Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Стамбульська конвенція визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
В судовому засіданні в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_2 підтвердила обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ від 24.09.2020 року, та зазначила, що ОСОБА_1 19.09.2020 року за місцем проживання вчинив сварку в присутності малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Та вчинив дії психологічного характеру.
Крім того, під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_1 свою вину не визнав, але зазначив, що сварку спровокувала його мати.
Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, крім протоколу та вищезазначених пояснень потерпілої, також підтверджується:
- відомостями рапорту про отримання заяви, відповідно до якого, 19.09.2020 року о 23 год 25 хв. зі служби 102 надійшло повідомлення від невідомої про те, що 19.09.2020 року о 23 год 24 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , її син веде себе агресивно. Заявник – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.3);
- відомостями протоколу прийняття заяви про вчинене правопорушення від 20.09.2020 року, в якому потерпіла ОСОБА_2 зазначила, що вона просить прийняти заходи до свого сина ОСОБА_1 , який за місцем мешкання реагував грубо на її зауваження, внаслідок чого поводився неадекватно, хамів, ображав, замахувався руками на неї, внаслідок чого вона була вимушена викликати працівників поліції (а.с.4);
- письмовими поясненнями потерпілої ОСОБА_2 від 20.09.2020 року, в яких вона зазначили, що 19.09.2020 року на протязі усього вечора за місцем мешкання її син ОСОБА_1 , прийшовши додому з поминків своєї бабусі у неадекватному стані, почав висловлювати свої вимоги та грубо відповідати на її зауваження щодо припинення його протиправних дій стосовно її другої дитини 10 років, яку почав лякати своєю поведінкою. Зазначені дії ОСОБА_1 продовжувалися до 24-00 години поки не приїхала поліція. ОСОБА_1 заважав їй вести домашні справи, робив різні рухи, які були схожі на конвульсії, епілептичний напад, підвищував голос, стукав руками у груди на протязі 20-30 хвилин, дратував, розбудив дитину, а також робив інші речі, порушуючи права другої дитини (а.с.5).
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що конфлікт спровокувала його матір ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначає, що такі твердження апелянта не спростовують відомості протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ від 24.09.2020 року (а.с.1) та пояснення потерпілої ОСОБА_2 , а також інших вищезазначених письмових доказів.
Апеляційні доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не допитав його малолітнього брата ОСОБА_3 , апеляційний суд не бере до уваги, оскільки відповідних клопотань ОСОБА_1 під час судового розгляду в суді першої інстанції не подавав, а чинним КУпАП не визначений порядок допиту малолітніх осіб.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган, (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення та матеріали справи не містять доказів на підтвердження його вини, є необґрунтованими, констатуються з формальних підстав, і такими, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції надав належну та об`єктивну оцінку, що також перевірено в суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не погоджується з апеляційними доводами ОСОБА_1 про те, що він не вчинював стосовно своєї матері ОСОБА_2 та свого брата ОСОБА_3 домашнього насильства, що виразилося у висловлюванні на адресу останніх брутальної лайки та погроз застосування фізичної розправи, наслідок чого могла бути завдана шкоду психічному здоров`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення ОСОБА_1 дій психологічного характеру відносно своєї матері і малолітнього брата (висловлювання на адресу потерпілої ОСОБА_2 брутальної лайки та погрози застосування фізичного насильства в присутності свого малолітнього брата ОСОБА_3 ) за місцем їх спільного проживання, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілих.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, а матеріали справи їх не містять. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Дослідивши зібрані докази у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 апеляційний суд визнає їх такими, що відповідають вимогам статті 251 КУпАП.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення про притягнення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП до відповідальності.
Щодо доводів ОСОБА_1 про занадто суворе адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 30 годин , що накладено на нього оскаржуваною постановою за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП , апеляційний суд вважає їх суб`єктивними та безпідставними, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Положеннями ст. 33 КУпАП встановлено, що при накладенні адміністративного стягнення враховується: характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Санкцією частини 1 статті 173-2 КУпАП передбачено накладення на винну особу адміністративного стягнення у виді штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.
У розумінні ЄСПЛ покарання визначається з урахуванням мети, яка має бути досягнена за результатами застосування певного примусового заходу.
У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання для того, щоб втручання (вилучення спеціального права) вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.
Отже, на думку апеляційного суду, з урахуванням усіх фактичних обставин справи, а саме вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства стосовно своєї матері та малолітнього брата, якому на той час було всього десять років, а також даних про особу правопорушника, його соціальних зв`язків, ступеня його вини і відсутності каяття у вчиненому, суд першої інстанції повністю дотримався вимог ст. 23 КУпАП та наклав на ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах альтернативної санкції    ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яке буде достатнім і в повній мірі буде сприяти вихованню ОСОБА_1 в дусі додержання законів України, а також запобіганню вчинення ним нових правопорушень.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись статтями 294, 295 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП - без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Указом Президента України №64/2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст надіслано до Єдиного державного реєстру судових рішень 08 травня 2023 року.

Суддя                                                                 С.К. Шабельніков