УХВАЛА
Іменем України
27 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 2-8254/11
провадження № 61-4948ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану через адвоката Семенюк Ліну Вадимівну, на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та постанову Волинського  апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Будь Сергія Леонідовича та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст вимог скарги
03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Будь Сергія Леонідовича (далі - державний виконавець) та зобов`язання вчинити дії. 
Скарга обґрунтована тим, що з 17 серпня 2012 року у  Луцькому районному відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) (далі - ДВС) перебувало виконавче провадження № 33938401 про стягнення зі скаржника на користь стягувача Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» (далі - ПАТ «Західінкомбанк») кредитної заборгованості у розмірі 2 627 359,07 грн та 1 820,00 грн судових витрат на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2012 року у справі № 2-8254/2011. 
01 січня 2020 року укладено договір прощення боргу. 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021 року визнано виконавчий лист, виданий 08 серпня 2012 року, таким, що не підлягає виконанню.
У серпні 2022 року боржник дізнався про те, що державний виконавець має намір здійснити реалізацію майна у виконавчому провадженні щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 262 917,90 грн. 
02 серпня 2022 року боржник повторно подав до органу ДВС заяву про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом у зв`язку з його визнання таким, що не підлягає виконанню. 
Орган ДВС відмовив у задоволенні заяви боржника, мотивуючи це тим, що виконавче провадження за виконавчим листом, виданим у справі                                   № 2-8254/2011, закінчене 26 червня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) (фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) та виділено в окреме провадження стягнення виконавчого збору у розмірі 262 917,90 грн. 
Постанова про закінчення виконавчого провадження йому не надходила. Представник боржника ознайомилася з оскаржуваною постановою 21 вересня 2022 року. 
Договір про прощення боргу від 01 січня 2020 року за своїм змістом не має наслідком виконання зобов`язання щодо повернення заборгованості, як про це вказав виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження, кредитор підтвердив, а боржник не заперечував, що станом на дату укладення договору зобов`язання невиконане боржником. Постанова державного виконавця винесена на підставі неправильної норми закону, як наслідок, порушує майнові права стягувача. Прощення боргу не можна вважати таким, що прирівнюється до фактичного виконання зобов`язань. Пунктом 5 частини першої статті 39 Закону визначену як одну із підстав закінчення виконавчого провадження - скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. 
Закінчення виконавчого документа на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону не призводить до стягнення виконавчого збору. Просив визнати неправомірними дії державного виконавця, зобов`язати державного виконавця, або іншу уповноважену особу, закінчити виконавче провадження № 33938401 на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону. Скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесену 17 серпня 2012 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Камцем  Д. С. (далі - старшим державним виконавцем) в межах виконавчого провадження № 33938401; скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 24 вересня 2013 року старшим державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 33938401; скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 04 листопада 2014 року старшим державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 33938401; скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 07 лютого 2020 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 33938401; судові витрати зі сплати послуг адвоката, що пов`язані з розглядом цієї скарги, покласти на ДВС.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 14 березня 2023 року, у задоволенні скарги відмовлено.
Відмовивши у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 26 червня 2020 року виконавчий лист у виконавчому провадженні № 33938401 не був визнаним таким, що не підлягає виконанню, а тому державний виконавець на підставі договору прощення боргу від 01 січня 2020 року, укладеного між стягувачем та боржником, закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Ухвала суду, якою визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню постановлена 29 січня 2021 року, тобто майже через пів року після закінчення виконавчого провадження № 33938401, законної сили таке судове рішення набрало 19 лютого 2021 року.
Вимоги касаційної скарги
У квітні 2023 року   ОСОБА_1 через адвоката Семенюк Л. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та постанову Волинського  апеляційного суду від14 березня 2023 року.
У касаційній скарзі заявник не погоджується із оскаржуваними судовими рішеннями, зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив  клопотання про долучення та дослідження доказів та відсутній висновок Верховного Суду щодо питання, що є фактичним виконанням рішення суду відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон). 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що Луцьким міськрайонним судом Волинської області 08 серпня 2012 року видано виконавчий лист у справі від 15 лютого 2012 року № 2-8254/11 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь стягувача ПАТ «Західінкомбанк» 2 627 359,07 грн кредитної заборгованості та 1 820,00 грн судових витрат.
Постановою старшого державного виконавця 17 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження № 33938401 для примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. 17 серпня 2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 24 вересня 2013 року та 04 листопада 2014 року - постанову про арешт коштів боржника.
Постановою державного виконавця від 07 лютого 2020 року на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2019 року замінено первісного кредитора на нового - ОСОБА_2 
01 січня 2020 року між боржником та стягувачем укладено договір прощення боргу. 
Відповідно до п. 1.1. договору прощення боргу кредитор підтверджує, а боржник не заперечує, що станом на дату укладення договору, зобов`язання, що виникли у боржника щодо до кредитора на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 17 квітня 2018 року № 2018-02-21-000042, укладеного між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_1 , які виникли з кредитного договору від 25 червня 2007 року № 2506/07-189 та договору поруки від 17 липня 2008 року № 1107/08 та на підставі яких 08 серпня 2012 року було видано виконавчий лист у справі № 2-8254/11, не є виконаними в повному обсязі. За змістом пункту 1.3. договору кредитор прощає, а боржник приймає прощення усієї заборгованості, що виникла в останнього із зобов`язань, вказаних в пункті 1 цього договору та, зокрема, на підставі виконавчого листа від 08 серпня 2012 року у справі                             № 2- 8254/11, виданого 08 серпня 2011 року Луцьким міськрайонним судом про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості.
26 червня 2020 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону, а саме фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
30 червня 2020 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № 62439568 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 262 917,90 грн на підставі постанови від 26 червня 2020 року про закриття виконавчого провадження № 33938401.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021 року у справі №2-8254/11 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 08 серпня 2012 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2012 року у справі № 2-8254/11 про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 627 359,07 грн та 1 820,00 грн судових витрат.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частин другої та третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно зі статтею 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини першої статті 39 Закону).
Відповідно до частини другої статті 39 Закону постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Отже, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання якого було видано виконавчий лист, або у зв`язку із визнанням судом, зокрема, виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, і фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, є самостійними підставами для закінчення виконавчого провадження і їх одночасне застосування є неможливим. 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 01 січня 2020 року  між  ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 укладено договір прощення боргу.
26 червня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021  року, яка набрала законної сили 19 лютого 2021 року, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 08 серпня 2012 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2012 року у справі № 2-8254/11.
У касаційній скарзі заявник не оскаржує дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, а оскаржує щодо зміни підстав його закінчення, а саме з пункту 9 частини першої статті 39 Закону на пункт 5.
Суди дійшли обґрунтованого висновку, що дії державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 26 червня 2020 року № 33938401 на підставі пункту 9 частини першої статті 39, а також не зняття арештів з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є правомірними та такими, що відповідають вимогам закону. Оскільки на час закінчення виконавчого провадження, виконавчий лист не був визнаний таким, що не підлягає виконанню, тому державний виконавець на підставі договору прощення боргу від 01 січня 2020 року, укладеного між стягувачем та боржником, закінчив виконавче провадження. Отже, державний виконавець не мав підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першоїстатті 39 Закону.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновків Верховного Суду), з огляду на те, щоє усталена судова практика щодо застосування частини першої статті 39 Закону, зокрема, постанови Верховного Суду від 10 квітня 2023 року у справі 2218/25821/2012, провадження 61-1864св23, від 16 червня 2021 року у справі 925/1239/17, від 01 листопада 2021 року у справі № 907/62/18.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про долучення та дослідження доказів, а саме лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2023 року № 22420/ПІ-С-595/20.4.1 (далі - лист), оскільки відповідно до частин першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з текстом листа заявник звернувся із запитом до Міністерства юстиції України лише 21 лютого 2023 року, після закінчення розгляду справи в суді першої інстанції. Заявник не навів доводів неможливість подання цього доказу до суду першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у долученні та дослідженні листа до справи.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали  суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів, оскільки станом на 26 червня 2020 року виконавчий лист у виконавчому провадженні№ 33938401 не був визнаним таким, що не підлягає виконанню, а тому державний виконавець не мав правових підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону у зв`язку визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Доводи та аргументи, наведені ОСОБА_1 через адвоката Семенюк Л. В. у касаційній скарзі, не дають підстав для висновків про незаконність оскаржуваних судових рішень, тому правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану через адвоката Семенюк Ліну Вадимівну, на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та постанову Волинського  апеляційного суду від14 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Будь Сергія Леонідовича та зобов`язання вчинити дії відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               А. С. Олійник
          О. В. Ступак
          В. В. Яремко