Постанова                       
Іменем України    
05 квітня 2023 року 
м. Київ
справа № 200/21797/14-ц 
провадження № 61-4801св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко Володимир Іванович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко В. І., про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності на квартиру.
Позов обгрунтований тим, що 06 листопада 1999 рокуміж ним та ОСОБА_2 укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Грищенком В. І., зареєстрований у БТІ м. Дніпропетровська 25 жовтня 1999 року в реєстровій книзі № 477п, реєстровий № 1010-197, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а він прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,7 кв. м (далі - спірна квартира), яка належала ОСОБА_2 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 1999 року.
Цей договір був удаваною угодою, оскільки квартира була відчужена у рахунок боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .
Просив суд визнати договір дарування спірної квартири, укладений між ним та  ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Грищенком В. І. 06 листопада 1999 року, удаваним правочином, зазначивши, що був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири, а також визнати за ОСОБА_1 право власності на цю квартиру.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2018 року позов задоволено.
Визнано договір дарування спірної квартири, укладений між                         ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Грищенком В. І. 06 листопада 1999 року, удаваним правочином, який був укладений як договір купівлі-продажу спірної квартири. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира передана відповідачем позивачеві в рахунок боргу за розпискою, тобто оплатно, шляхом укладенння договору дарування квартири. Оскільки договір дарування повинен бутибезоплатним правочином, тому укладений сторонома договір дарування спірної квартири є удаваним з метою приховання безпосередньо договору купівлі-продажу.
Суд першої інстанції вказав, що оскільки позивач отримав передану йому в дар квартиру відповідно до статті 128 Цивільного кодексу Української РСРта вчинив необхідні для прийняття права власності дії, зокрема провів технічну інвентаризацію квартири, отримав технічний паспорт, зареєстрував право власності, сплачував комунальні послуги, відкривши на своє імя особистий рахунок № НОМЕР_1 , це відповідає істотним умовам укладання саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування.
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій
Справа розглядалась в судах неодноразово.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                          від 31 жовтня 2018 року скасовано, провадження у справі закрито.
Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду                                      від 20 березня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2018 рокускасовано, в позові відмовлено. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2009 року визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2009 року визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 06 листопада 1999 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом   Грищенком В. І .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                      від 23 січня 2015 року, право власності на спірну квартиру зареєстроване за  ОСОБА_2 . Позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на копію розписки від 08 грудня 1998 року, згідно з якою  ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг кошти у розмірі 18 000,00 грн строком на один рік. У разі неможливості повернути кошти у вказаний строк, відповідач зобов`язався повернути борг належним йому майном. У цій розписці немає посилання на спірну квартиру.
Будь-яких інших угод у встановленому законом порядку щодо спірної квартири між сторонами у справі не укладалося. Доказів на підтвердження сплати позивачем відповідачу коштів у рахунок купівлі квартири суду не надано. Доказів на підтвердження вчинення договору дарування квартири для приховання іншого правочину суду також не надано. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору дарування квартири удаваним правочином.
Стосовно позову ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на спірну квартиру, відповідно до статті 128 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) за договором у набувача майна виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Переданням визнається вручення речей набувачеві, або здача транспортній організації для відправки набувачеві, або здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передання речей прирівнюється передання коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.
Встановлено, що оскаржуваний договір дарування спірної квартири від 06 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнаний у судовому порядку недійсним, за ОСОБА_2 визнано право власності на спірну квартиру.
Інших доказів на підтвердження позову про визнання права власності на спірну квартиру до суду не надано.
Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження його позову про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання за ним права власності на спірну квартиру.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, просив її скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір є удаваною угодою, вчиненою з метою приховати договір купівлі-продажу. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
У росписці зазначено, що за неповернення боргу відповідач відповідає усім майном, а єдиним його майном є квартира. 
Якщо сторони вчинили правочин для приховання іншого правочину, який вони дійсно вчинили, він є не фіктивним, а удаваним. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. 
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити чи була дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Квартира передана йому відповідачем в рахунок погашення боргових зобов`язань, фактично між ними укладено договір купівлі-продажу квартири, який приховано під договір дарування для ухилення від податкових платежів. 
Суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України                   від 16 березня 2016 року, провадження № 6-93цс16, від 24 вересня 2014 року, провадження № 6-116цс14, від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-1026цс16.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що викладені у касаційній скарзі доводи не відповідають фактичним обставинам та спростовуються матеріалами справи. У тексті розписки не зазначено, що борг буде погашений за рахунок нерухомого майна чи шляхом укладення договору дарування. Договір дарування спірної квартири уже визнаний недійсним в іншій справі.  
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до розписки від 08 грудня 1998 року   ОСОБА_2 взяв у    ОСОБА_1 в борг кошти у розмірі 18 000,00 грн зі строком повернення - один рік. У разі неможливості повернути борг у зазначений строк, відповідач зобов`язався повернути борг належним йому майном.
Суд апеляційної інстанції встановив, що 06 листопада 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Грищенком В. І., зареєстрований у Бюро технічної інвентаризації м. Дніпропетровська 25 жовтня 1999 року в реєстровій книзі № 477п, реєстровий № 1010-197, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а він прийняв у дар спірну квартиру, яка належала ОСОБА_2 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 1999 року (т. 1, а. с. 5).
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня                                2009 року у справі № 2-249/09 частково задоволено позов ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності, визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності на квартиру. Визнано за  ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру. Позов у частині визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності на спірну квартиру залишено без задоволення, застосовано позовну давність (т. 1,                          а. с. 6-7).
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада                       2009 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 23 березня 2010 року, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2009 року скасовано у частині відмови у визнанні договору дарування недійсним, скасуванні реєстрації права власності на спірну квартиру, ухвалено нове рішення, яким поновлено ОСОБА_2 строк на звернення до суду. Визнано недійсним договір дарування спірної квартири. Скасовано реєстрацію права власності на цю квартиру. Скасовано заборону на відчуження спірної квартири, накладену ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2009 року. 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2009 року встановлено, що спірна квартира ніколи не передавалась    ОСОБА_1 , як обдарованій особі, весь час квартира знаходилась у користуванні    ОСОБА_2 , а з 2000 року також і в користуванні його матері   ОСОБА_10 . Квартира була облаштована саме під їхні потреби, зокрема з  ОСОБА_2 укладено договори про надання послуг кабельного мовлення і телефонного зв`язку.  ОСОБА_2 з 24 вересня 1999 року захищає в судовому порядку своє право на спірну квартиру. Договір дарування спірної квартири від 06 листопада 1999 року був укладений без наміру створити юридичні наслідки. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги посилання представника ОСОБА_1 , що договір дарування було укладено з метою погашення ОСОБА_2 боргових зобов`язань перед   ОСОБА_1 , оскільки у розписці від 08 грудня 1998 року немає посилань на спірну квартиру, суд не досліджував її походження та пов`язані з цим правовідносини.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги стосуються лише вимоги позивача про визнання договору дарування спірної квартири удаваним.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).
Відповідно до статті 243 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час укладення договору дарування спірної квартири (далі - ЦК УРСР), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Згідно зі статтею 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Згідно зі статтею 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування спірної квартири удаваним правочином, зазначивши, що був укладений договір купівлі-продажу, а також визнати за ОСОБА_1 право власності на цю квартиру.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Суди апеляційної інстанції встановив, що судовими рішеннями у справі                            № 2-249/09 за ОСОБА_2 визнано право власності на спірну квартиру, а договір дарування цієї квартири, укладений між ним та ОСОБА_1 , визнано недійсним. У цій справі встановлено, що спірна квартира ніколи не передавалась ОСОБА_1 , постійно знаходилась в користуванні ОСОБА_2 , а з 2000 року також і в користуванні ОСОБА_10 .
Отже, договір дарування спірної квартири визнаний недійсним у судовому порядку як фіктивний, тобто є недійсним з моменту його укладення (стаття 59 ЦК УРСР). 
Оспюрення цього ж договору у новому позові з підстав удаваності фактично є спробою ОСОБА_1 ревізувати судові рішення у справі № 2-249/09, що не передбачено законодавством, зокрема ЦПК України. 
Крім того, заявник у касаційній скарзі посилається на те, що квартира передана йому відповідачем в рахунок погашення боргових зобов`язань, посилається на наявність боргової розписки між сторонами, тобто підтверджує наявність між сторонами відносин позики, а не купівлі-продажу нерухомого майна. 
Висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року, провадження № 6-116цс14, від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-1026цс16, не суперечать висновкам суду апеляційної інстанції у справі, що переглядається, оскільки недійсність договору дарування спірної квартири встановлена судовими рішеннями у справі № 2-249/09, з огляду на те, що його укладено без наміру створення юридичних наслідків.
Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року, провадження № 6-93цс16, сформульовані за інших фактичних обставин, а тому не є застосовними у справі, що переглядається.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
О. В. Ступак
В. В. Яремко