ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 квітня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/15169/21
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/171/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 12 вересня 2022 року (місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного рішення – 16.09.2022)  у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка про визнання незаконним відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час відсторонення та стягнення моральної шкоди,
                                           В С Т А Н О В И В :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка про визнання незаконним відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час відсторонення та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування посилався на те, що з 1987 року позивач працює в Національному університеті «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка, з 24.12.2020 між сторонами було укладено контракт про призначення доктора педагогічних наук, професора ОСОБА_1 на посаду завідувача кафедри інформатики і обчислювальної техніки природно-математичного факультету, доктора педагогічних наук, професора на строк з 01.01.2021 по 31.12.2025.
Проте, відповідно до наказу в.о. ректора від 08.11.2021 № 362-К/І «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » позивача відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач посилається, що протиправно в якості підстави було визначено Наказ № 358 від 20.10.2021 «Про виконання вимог наказу МОЗ України щодо обов`язкового профілактичного щеплення».
Позивач вважає, що наказ про його відсторонення від роботи є незаконним та протиправним, який порушує його права та свободи людини та громадянина України, гарантовані Конституцією та міжнародними зобов`язаннями держави Україна, правові процедури та здоровий глузд, носить ознаки дискримінації при забезпеченні права на працю та гарантії рівності прав громадян України, інших конституційних прав та свобод, гарантованих Конституцією та законодавством України.
ОСОБА_1 посилається, що у разі незаконного, протиправного відсторонення його порушені права мають бути поновлені шляхом поновлення на попередньому робочому місці, та одночасно має бути вирішено питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до умов контракту. Крім того, зазначає, що протиправним відстороненням позивачу було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 20 000 грн.
У позові позивач просить визнати незаконним відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; визнати незаконним та неправомірним позбавлення заробітної плати доктора педагогічних наук, професора, завідувача кафедри інформатики і обчислювальної техніки природничо-математичного факультету Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г.Шевченка, автора авторського права на твір № НОМЕР_1 , відмінника освіти України, посвідчення № НОМЕР_2 , нагородженого знаком НАПНУ ім. К.Д. Ушинського № 705 від 02.04.2014 на підставі ст.46 КЗпП України як особи, котра з`являється на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу, перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством;
поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача кафедри інформатики і обчислювальної техніки природничо-математичного факультету, доктора педагогічних наук, професора, з математичного факультету, доктора педагогічних наук, професора, з виплатою заробітної плати та правами і обов`язками, передбаченими правами і обов`язками відповідно до контракту № б/н, місто Чернігів від 24 грудня 2020 року;
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час (на дату винесення судового рішення) вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення, яке є безстроковим (тобто фактичного звільнення), з ознаками дискримінації та явним порушенням конституційних трудових прав та невід`ємних прав і свобод громадянина України;
стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 20 000, 00 грн та витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі, з наданням правової допомоги.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.09.2022 позов ОСОБА_1 до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка  про визнання незаконним відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час відсторонення та стягнення моральної шкоди – задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка від 08.11.2021 №362-к/I про відсторонення завідувача кафедри, професора кафедри інформатики і обчислювальної техніки ОСОБА_1 від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати.
Стягнуто з Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 08.11.2021  по 28.02.2022  включно  у сумі 55 119, 48 грн, виплату вказаної суми провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.
Стягнуто з Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 грн та судовий збір в сумі 2 724 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що відсторонення від роботи без збереження заробітної плати є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, з урахуванням положення пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами. За таких обставин, порушене право позивача внаслідок незаконного відсторонення підлягають захисту шляхом визнання незаконним та скасування наказу наказ Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка від 08.11.2021 №362-к/I про відсторонення позивача від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати. Разом з тим, місцевий суд прийшов до висновку, що позовна вимога про поновлення позивача на роботі задоволенню не підлягає, оскільки оспорюваним наказом позивача було відсторонено від роботи, а не звільнено з посади. З врахуванням наведеного у випадку незаконного відсторонення від роботи за висновком суду підлягає стягненню середній заробіток на користь позивача та компенсація моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з відстороненням від роботи без збереження заробітної плати тривалий час.
З таким висновком суду першої інстанції не погодився Національний університет «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка, та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12.09.2022 в частині задоволених позовних вимог.
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, судом не повно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам.
У скарзі заявник посилаючись на постанову Головного державного санітарного лікаря України 26.08.2021 № 9; постанову КМУ  від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»; Наказ МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» вважає, що в даному випадку відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав.
В обґрунтування незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду апелянт посилається, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача щодо відсторонення позивача від роботи, тому і правових підстав для поновлення його права не має.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Судові повістки, направлені ОСОБА_1 повернулись неврученими з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 140, 173-174), про час та місце розгляду справи ОСОБА_1 повідомлявся на його електронну адресу зазначену ним в позовній заяві (а.с. 141, 142), про що складені відповідні довідки про доставку документу до електронної скриньки.
Працівником ПАТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено її підписом з проставлянням відбитка календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12.02.2019 у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01.04.2021 у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09.07.2020 у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10.11.2021 у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 29.07.2022 у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21).
05.04.2023 на електронну адресу суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 – адвоката Кінебаса О.М. надійшла заява про перенесення судового засідання, у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому процесі, разом з тим позивач, який повідомлений належним чином жодних заяв до суду апеляційної інстанції не подавав. Отже, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для відкладення розгляду справи, крім того, матеріали справи не містять документів на представництво адвоката Кінебаса О.М. в суді апеляційної інстанції.
Від Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка мається заява про розгляд справи без представника університету (а.с. 145).
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 1987 року працює у Національному університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 46-58).
24.12.2020 між Національним університетом «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка в особі ректора Носка М.О. та ОСОБА_1 укладено контракт про призначення доктора педагогічних наук, професора ОСОБА_1 на посаду завідувача кафедри інформатики і обчислювальної техніки природничо-математичного факультету на строк з 01.01.2021 по 31.12.2025 (а.с. 14-17).
Наказом в.о. ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка Світланою Стрілець № 358 від 20.10.2021 «Про виконання вимог наказу МОЗ України щодо обов`язкового профілактичного щеплення»: керівникам усіх структурних підрозділів проінформувати працівників університету про необхідність виконання наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153; деканам факультетів, директорам інститутів, керівника структурних підрозділів попередити працівників про те, що в разі відсутності необхідних щеплень проти COVID-19 вони будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати; з метою недопущення відсторонення від роботи працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення щеплень, що вказані у Переліку медичних протипоказань та застережень, повинні надати відповідні довідки; документи про щеплення надати до відділу кадрів не пізніше 16:00 05.11.2021р. (а.с. 59).
Наказом в.о. ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка Світланою Стрілець №№362-к/I від 08.11.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 60).
Наказом ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка Олега Шеремета № 69-к/І від 01.04.2022 «Про поновлення на роботі працівників, що були відсторонені у зв`язку з відсутністю вакцинації від COVID-19» на підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022 № 380, який набув чинності 01.03.2022, на час воєнного стану в Україні, крім інших викладачів, поновлено з 01.03.2022 ОСОБА_1 – зав.кафедри, професора кафедри інформатики і обчислювальної техніки (а.с. 89-90).
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої прийшов до висновку, що відсторонення від роботи без збереження заробітної плати є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, з урахуванням положення пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами. За таких обставин, порушене право позивача внаслідок незаконного відсторонення підлягають захисту шляхом визнання незаконним та скасування наказу Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка від 08.11.2021 №362-к/I про відсторонення позивача від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати. Разом з тим, місцевий суд прийшов до висновку, що позовна вимога про поновлення позивача на роботі задоволенню не підлягає, оскільки оспорюваним наказом позивача було відсторонено від роботи, а не звільнено з посади. З врахуванням наведеного у випадку незаконного відсторонення від роботи за висновком суду підлягає стягненню середній заробіток на користь позивача та компенсація моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з відстороненням від роботи без збереження заробітної плати тривалий час.
Рішення суду в частині відмовлених вимог щодо поновлення на відповідній посаді позивача не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, стягнення середнього заробітку, моральної шкоди та судового збору.
З висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи погоджується суд апеляційної інстанції, проте до таких висновків суд першої інстанції прийшов з помилкових мотивів, враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:
- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;
- в інших випадках, передбачених законодавством.
Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Закон № 1645-ІІІ України визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.
Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.
Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ України), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).
Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року затверджено Перелік № 2153.
У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83).
Наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.
Наказом МОЗ України від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 7-9, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.
Наказом МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 доповнено пунктом  41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти       COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану:
- фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;
- фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;
- закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;
- пункт 41-6постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».
Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-XII та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.
Верховний Суд у своїй постанові від 01.03.2023 по справі № 130/3510/21 (провадження № 61-5573св22) зауважує, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XIIта Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Такі висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу в.о. ректора Стрілець Світлани № 363 від 22.10.2021, з 25.10.2021 організацію освітнього процесу здійснювати в онлайн режимі відповідно до затвердженого розкладу (а.с. 162).
Наказом № 368 від 25.10.2021, з 25 жовтня по 13 листопада 2021 року керівникам структурних підрозділів організувати роботу працівників в режимі гнучкого робочого часу відповідно до ст. 60 КЗпП України; запровадження гнучкого режиму робочого часу не тягне за собою змін у нормуванні, оплати праці та не впливає на обсяг трудових прав працівників, за умови дотримання встановленої норми тривалості робочого часу (а.с. 161).
Наказом в.о. ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка С. Стрілець №№362-к/I від 08.11.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 60).
Застосування до позивача  такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці.
Відповідачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так під час розгляду в суді апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду доказів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 01.03.2023 у справі № 607/20853/21, від 01.03.2023 у справі № 130/3526/21, від 01.03.2023 у справі № 524/11397/21, від 01.03.2023 у справі № 130/3550/21.
З врахуванням наведеного, судом першої інстанції зроблений правильний висновок про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу, проте суд помилився щодо мотивів такого рішення. Отже рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині належить змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо законності нарахування працівникові середнього заробітку  впродовж строку відсторонення від роботи.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Абзацом 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Стягуючи на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи суд обчислював такий згідно довідки про доходи позивача № 750 (а.с. 61), згідно якої середньоденна заробітна плата позивача становить 706, 66  грн, та обраховував період з 08.11.2021 по 28.02.2022, що склало 78 робочих дні (706, 66 грн х 78 робочих дні), виплату якого належить провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.
Такий висновок місцевого суду відповідає вимогам чинного законодавства та з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.
У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.
Враховуючи, що відсторонення позивача від роботи було неправомірним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час незаконного відсторонення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.
Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі N 130/3548/21 (провадження N 14-82цс22) зазначила, що відсторонення особи від роботи, яке може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, апеляційний суд враховує наступне.
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.
Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Зазначене узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 13.02.2023 у справі №295/2725/21.
Апеляційний суд вважає, що заявлений позивачем розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 20 0000 грн та стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 5 000, не відповідає критеріям розумності та справедливості, і є завищеним, враховуючи характер та обсяг страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті, та з урахуванням, що відсторонення позивача тривало незначний час, а відтак наявні підстави для зменшення розміру моральної шкоди до  1 000 грн у зв`язку з недоведеністю обставин заподіяння та оцінки такої шкоди.
Крім того, зменшенню підлягає стягнута місцевим судом сума судового збору з 2724, 00 грн до 1816,00 грн враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» – ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатної особи; майнового характеру  – 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як вбачається, судом першої інстанції задоволені позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи (вимога немайнового характеру – 908,00 грн) та стягнення середнього заробітку та моральної шкоди (вимога майнового характеру – 908,00 грн), таким чином разом до стягнення сума судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції становить 1 816, 00 грн.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за правилами Закону України «Про судовий збір» пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на 7 % за вимоги майнового характеру, слід компенсувати Національному університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка за рахунок держави у порядку, встановленому  Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції  95,34 грн.
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 12 вересня 2022 року змінити.
Викласти його мотивувальну частину щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, в редакції цієї постанови.
Зменшити розмір стягнутої Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 5000,00 грн до 1000,00 грн. та судового збору з 2724, 00 грн до 1816,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Компенсувати Національному університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка за рахунок держави у порядку, встановленому  Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції  95,34 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 06.04.2023.
Головуючий                                                        Судді :