ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 630/604/17  Номер провадження 22-ц/814/1320/23	Головуючий у 1-й інстанції Малихін  О.О.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І. В. 
учасники справи: 
представник відповідача – адвокат Жовновач А.М.
представник третьої особи – Кондратенко О.С.

розглянувши у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області

на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 червня 2021 року, ухвалене суддею Малихіним О.О., повний текст рішення складено – 18 червня 2021 року

у цивільній справі за позовом   ОСОБА_1 до Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області, третя особа: Люботинська міська рада Харківської області, про стягнення боргу по авансових внесках, -  

В С Т А Н О В И В:

01.11.2017 року представник ОСОБА_1 – адвокат Суслов В.Ю. звернувся до суду з позовом до Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області про стягнення боргу по авансових внесках, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 10.06.2019 року, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 163 069,69 грн. як борг по авансовим внескам за паливно-мастильні матеріали.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 23 грудня 2013 року позивач був прийнятий на роботу у Виробниче управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області (скорочено ВУКГ ЛМР ХО), а вже з 06 лютого 2014 року очолив це підприємство та керував ним до дня звільнення 14 січня 2016 року. Під час трудової діяльності ОСОБА_1 купляв на користь підприємства паливно-мастильні матеріали, для чого витратив власні кошти у розмірі 163 069,69 грн., що підтверджено авансовими звітами, але після звільнення підприємство відмовило ОСОБА_1 на його звернення повернути заборгованість, відповівши, що борг відсутній. До моменту звернення до суду з даним позовом підприємство позивачу нічого не виплатило.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 163 069,69 грн. в якості боргу по авансових внесках за паливно-мастильні матеріали, а також витрати по оплаті судового збору в сумі 1630,30 грн. та витрати, пов`язані з залученням експертів, в сумі 14 300,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 0,40 грн. на користь держави. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що проаналізувавши надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що ними підтверджуються доводи позивача ОСОБА_1 про здійснені ним витрат власних грошових коштів на користь відповідача, доцільність та обґрунтованість яких була підтверджена відповідачем шляхом затвердження звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. Оскільки такі доводи позивача не були спростовані відповідачем шляхом надання належних і допустимих доказів про виплату грошових коштів на погашення заборгованості перед ним як підзвітною особою, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 

В апеляційній скарзі Виробниче управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції супровідним листом від 27.11.2020 року незаконно (до набрання законної сили ухвалою суду від 19.11.2020 року про повернення позовної заяви) повернув оригінали бухгалтерських документів ВУКГ ЛМР ХО (касові книги за 2013-2016 роки, головні книги за 2013-2015 роки) на адресу відповідача, у подальшому після направлення слухання справи не здійснив відновлення втрачених документів (провадження), мотивував рішення про задоволення позову ОСОБА_1 відсутністю повернутих самим же судом документів. При цьому, суд, ухвалюючи судове рішення, здійснив переоцінку доказового значення комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року, оцінку якій вже було надано судом в ухвалі від 24.01.2020 року. Вказує, що постановою Харківського апеляційного суду від 16.03.2021 року ухвалу суду першої інстанції від 19.11.2020 року було скасовано, а справу повернуто до суду для продовження розгляду справи. Таким чином, суд не був наділений правом змінювати власні висновки стосовно неналежності доказу – експертного висновку комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року. Також посилається на те, що касові книги за 2013-2016 роки, головні книги за 2013-2015 роки, реєстри обліку по підзвітній особі ОСОБА_1 , аналітичні реєстри обліку за 2013-2015 роки були визнані доказами, що мають істотне значення для правильного розгляду справи та були витребувані судом ухвалою від 18.11.2019 року після допиту судових експертів у тому ж судовому засіданні. Суд першої інстанції не надав жодної оцінки витребуваним доказам згідно ухвали суду від 24.01.2020 року (звіти з праці за 2013-2015 роки, звіти про результати використання палива, про фактичні витрати палива).Вказаними документами, в т.ч. за підписом ОСОБА_1 , взагалі спростовується використання палива в господарській діяльності ВУКГ ЛМР ХО у період з 2013 по 2015 роки. Судом не надано оцінки показанням свідка ОСОБА_2 – головного бухгалтера ВУКГ ЛМР ХО, не наведено мотивів неврахування вказаного доказу. У матеріалах справи міститься висновок Люботинського ВП ГУ НП в Харківській області від 20.10.2016 року щодо заяви ОСОБА_1 , за змістом якого правоохоронним органом не було встановлено факту заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 на суму 136 033,75 грн., якому також не надано правової оцінки. Зазначає, що суд першої інстанції послався на те, що документи, які стосуються ведення бухгалтерського обліку по рахунку №372 на підприємстві, не були представлені, проте, відповідні документи містяться у томі №5 а.с. 59-83. Суд не прийняв до уваги наявні у матеріалах справи видаткові касові ордери про виплату ВУКГ ЛМР на користь ОСОБА_1 у 2014-2015 роках грошових коштів на суму 454 292,65 грн. (т.3 а.с. 4-44, т.5 а.с. 1-58). Виплата вказаної суми частково підтверджується висновками комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року, згідно яких ОСОБА_1 було виплачено 429 013,90 грн. Інші документи про виплату не були прийняті експертами через відсутність усіх обов`язкових реквізитів у документах. Сума авансових звітів поданих ОСОБА_1 до бухгалтерії ВУКГ ЛМР протягом 2014-2015 років становить 454 316,93 грн. (копії авансових звітів т.3 а.с. 55-167, т.4 а.с. 12-168), отже заборгованість перед ОСОБА_1 з розрахунків за авансовими звітами становить 24,34 грн. Також вказує, що ОСОБА_1 не заперечується, що авансові звіти подавалися ним до бухгалтерії підприємства лише у 2014 та 2015 роках, що підтверджується висновком експертів, але судом витребовувалися і призначалися експертизи щодо розрахунків у 2013 році, коли авансові звіти ним не подавалися. Судом не перевірено, чи входила сума 163 069,69 грн. до складу поданих ОСОБА_1 у 2014-2015 роках суми авансових звітів у розмірі 454 316,93 грн. та, відповідно, чи була вона сплачена під час виплати ОСОБА_1 454 292,65 грн. протягом 2014-2015 років. Звертає увагу суду, що ОСОБА_1 не ставить під сумнів отримання 454 292,65 грн. протягом 2014-2015 років. Суд не дослідив питання обгрунтованості збільшення позовних вимог з боку позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року справу відкрито апеляційне провадження у даній справі (т.7 а.с. 3).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30.07.2021 року справа призначена до апеляційного розгляду на 04.11.2021 року о 10 год. 30 хв., з повідомленням учасників справи (т.7 а.с. 6).

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому 31.08.2021 року до Харківського апеляційного суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Василинич О.А. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У поясненні на апеляційну скаргу, поданому 28.08.2021 року до Харківського апеляційного суду, Люботинська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 05.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.7 а.с. 28).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2022 року справу прийнято до провадження, призначено до розгляду на 03.05.2023 року о 10-00 год., з повідомленням (викликом) учасників справи (т.7 а.с. 29).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що на підставі наказу начальника ВУКГ ЛМР ХО №10 від 01.03.2013 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду водія (т.6 а.с. 21). 

На підставі розпорядження виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області №33-к від 06.02.2014 року міським головою погоджено укладення трудового контракту з ОСОБА_1 щодо виконання ним обов`язків керівника ВУКГ ЛМР ХО. Того ж дня, 06 лютого 2014 року, між Люботинською міською радою Харківської області і ОСОБА_1 підписано контракт (т.6 а.с. 22-26).

За цим контрактом на ОСОБА_1 були покладені обов`язки здійснення поточного управління підприємством, забезпечення високоприбуткової діяльності та ефективного використання і збереження комунального майна, закріпленого за підприємством. У своїй діяльності ОСОБА_1 як керівник підприємства підзвітний Люботинській міській раді Харківської області.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 підтвердив суду, що коли він очолив ВУКГ ЛМР ХО, на підприємстві працювало всього 4 працівники, у підприємства не було власних коштів та надходжень для забезпечення повсякденної діяльності, а Люботинська міська рада Харківської області фінансування підприємства не здійснювала. Аби забезпечити роботу комунальної техніки, щоб хоча б сміття по місту вивозити, він вирішив за власні грошові кошти здійснювати закупівлю паливно-мастильних матеріалів, бо не бачив іншого способу підтримання діяльності роботи підприємства. Зокрема, бензин і дизельне паливо він, ОСОБА_1 , постійно покупав на АЗС, розташованих поряд з містом. Усі чеки і квитанції він передавав в бухгалтерію. На той час на підприємстві на посаді диспетчера-економіста працювала ОСОБА_3 , яка допомагала йому оформляти авансові звіти на підтвердження здійснених ним витрат на користь підприємства.

Допитана в судовому засіданні за ініціативою позивача свідок ОСОБА_3 підтвердила суду, що у період, коли ОСОБА_1 керував підприємством ВУКГ ЛМР ХО, вона теж працювала на цьому підприємстві та допомагала оформляти авансові звіти на підставі тих чеків і квитанцій, які ОСОБА_1 подавав до бухгалтерії. Вона накопичувала за місяць усі авансові звіти, які були складені на підставі поданих чеків, потім їх підписував ОСОБА_1 , і вона, ОСОБА_3 , передавала їх головному бухгалтеру.

Оцінюючи показання вказаних свідків, суд першої інстанції визнав їх такими, що підтверджують вчинення ОСОБА_1 дій в інтересах підприємства ВУКГ ЛМР ХО з метою недопущення негативних наслідків для підприємства та належного йому майна, які могли виникнути внаслідок бездіяльності та відсутності фінансування з боку власника комунального майна.

05.04.2016 року, тобто після звільнення з посади, ОСОБА_1 письмово звертався на адресу начальника ВУКГ ЛМР ХО з вимогою виплатити заборгованість, яка утворилася перед ним з боку підприємства після придбання паливно-мастильних матеріалів на особисті кошти. 

У письмовій відповіді від 15.04.2016 року ВУКГ ЛМР ХО погодилося з наявною заборгованістю перед ОСОБА_1 на день його звільнення в сумі 24,34 грн. Заборгованість в іншому розмірі відповідач у цьому листі заперечив (т.2 а.с. 39-41).

У даній справі відповідачем ВУГК ЛМР ХО були представлені звіти про використання коштів, витрачених ОСОБА_1 за 2014 і 2015 роки, які були затверджені та прийняті для бухгалтерського обліку.

Згідно з висновком комісійної судової економічної експертизи №29112/7406/7407 від 25.04.2019 року, витрати, наведені в авансових звітах ОСОБА_1 при придбанні палива, бензину та мастила для ВУГК ЛМР ХО за період з 2013 по 2015 роки підтверджуються документами, які за своїм оформленням відповідають вимогами чинного законодавства, в сумі 163 069,69 грн. (т.1 а.с. 136-155).

Досліджуючи вказаний висновок, судом першої інстанції був здійснений виклик в судове засідання експертів, які входили до складу комісії експертів, для надання роз`яснень щодо складеного ними висновку.

Відповідаючи на запитання учасників справи і суду, судовий експерт Козуб С.О. пояснив, що під час дослідження сума витрачених ОСОБА_1 коштів на паливо в сумі 163 069,69 грн. була встановлена на підставі копій звітів про використання коштів, які були складені з дотримання чинного законодавства та заповнені за встановленою формою. Але й були інші звіти, в яких відображено витрачання коштів в сумі 228 317,61 грн., які складені з використанням бланків, запроваджених наказом ДПА України, який втратив свою чинність. Тому такі звіти могли бути використані під час дослідження лише у разі підтвердження їх дійсності з боку підприємства. Експерт також зауважив, що звіти про використання коштів - це лише первинні документи, які підтверджують витрачання підзвітною особою власних грошових коштів. Подальша діяльність підприємства з ведення бухгалтерського обліку щодо відображення витрачених підзвітною особою сум та проведених розрахунків з такою особою повинна відображатися у документації по субрахунку №372. Але документи бухгалтерського обліку щодо відображення витрачених сум та сальдо розрахунків з підзвітною особою ОСОБА_1 за період 2013-2015 років на вимогу експертів не були представлені.

Судовий експерт ОСОБА_4 також роз`яснив, що в межах постановленого перед експертами питання щодо повернення ОСОБА_1 грошових коштів, раніше витрачених на придбання палива, бензину та мастила, дослідження було проведено лише на підставі касових ордерів та касових книг, які є первинними документами про витрачання наявних в касі підприємства грошових коштів. 

Під час експертного дослідження, як про це вказано на сторінці 17 висновку експерта, в обсязі наданих на дослідження видаткових ордерів, які є первинними документами, відображено видачу з каси ВУГК ЛМР ХО грошових коштів за період 2014-2015 років в сумі 429 013,90 грн. В той же час, операції по видачі готівки на підставі випадкових касових ордерів в сумі 429 013,90 грн. відображені у касових книгах встановленої форми лише в сумі 228 022,43 грн.

Надаючи роз`яснення складеного висновку в цій частині, судовий експерт ОСОБА_4 пояснив, що досліджені видаткові касові ордери та сторінки касових книг дали змогу лише встановити проведення такої бухгалтерської операції як видачі готівки з каси на користь ОСОБА_1 з поміткою «за паливо». Але ці документи не підтверджують повернення грошових коштів саме на погашення заборгованості за звітами про використання коштів (авансовими звітами). Для того, аби з`ясувати та встановити, чи була погашена у такий спосіб заборгованість перед підзвітною особою ОСОБА_1 , експертна комісія у своїх клопотанням просила надати відповідні документи, зокрема ті, що стосується ведення бухгалтерського обліку по рахунку №372 на підприємстві. Але такі документи не були представлені, тому й дослідження проведено в обсязі наданих документів.

Підсумовуючи свої пояснення, судовий експерт Козуб С.О. наголосив на можливості проведення додаткової експертизи з тих самих питань за умови представлення усіх необхідних бухгалтерських документів. 

Судові експерти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які були викликані для дачі роз`яснень складеного висновку, підтримали усі пояснення експерта ОСОБА_4 , надані на запитання учасників і суду.

Судом першої інстанції встановлено, висновком експерта підтверджується наявність заборгованості ВУКГ ЛМР ХО перед ОСОБА_1 1 по авансовим звітам.

У межах підготовчого провадження представником ВУКГ ЛМР ХО Євтушенком О.О. було подано клопотання про призначення повторної судової економічної експертизи. 

Завершивши дослідження висновку експертизи №29112/7406/7407 від 25.04.2019 року, суд першої інстанції надав можливість представникам відповідача використати своє процесуальне право щодо отримання висновку експерта, роз`яснивши порядок подання до клопотання переліку питань, з яких має бути проведена повторна експертиза.

Отримавши від суду необхідні роз`яснення, представник ВУКГ ЛМР ХО Євтушенко О.О. від поданого клопотання відмовився та просив його не розглядати, його підтримали інші представники ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . 
Ухвалою, постановленою у судовому засіданні 22.10.2019 року без виходу до нарадчої кімнати, клопотання відповідача про призначення повторної експертизи залишено без розгляду (т.2 а.с. 109-114).

У подальшому на підставі клопотання представника позивача ОСОБА_7 ухвалою від 24.01.2020 року у даній справі було призначено проведення додаткової судової економічної експертизи, проведення якої було доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. професора М.С. Бокаріуса Козубу С.О., Говоровій К.І. і Стапановій О.В., з метою встановлення існуючої заборгованості з боку ВУКГ ЛМР ХО перед ОСОБА_1 по авансовим звітам на придбання палива, бензину та мастила (т.2 а.с.174).

15.05.2020 року на адресу суду надійшло клопотання судових експертів про надання додаткових матеріалів, які перебувають в розпорядженні відповідача (т.6 а.с. 6-8). 

Клопотання судового експерта було отримано підприємством-відповідачем 28.05.2020 року. Таке клопотання відповідачем не було виконано, надано відповідь від 18 червня 2020 року про відсутність на підприємстві бухгалтерських документів, які запитуються експертами (т.6 а.с. 19-20).

Від подальшого проведення експертного дослідження позивач ОСОБА_1 відмовився, що не має можливості оплатити витрати на таку експертизу, тим більше, що її результат завідомо залежав від виконання відповідачем клопотання судових експертів про надання додаткових документів (т.6 а.с. 173). 

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наступного.

Зобов`язання, що виникають із вчинення дій у майнових інтересах іншої особи без її доручення врегульовано статтями 1158 - 1160 ЦК України. Правовим регулюванням глави 79 ЦК України охоплюються відносини щодо: 1) рятування чужого майна; 2) ведення чужих справ без доручення.

Оскільки діяльність без доручення іншої особи є втручанням у сферу її майнових інтересів, то ЦК встановлює, що це можливе лише за умови, що цим інтересам загрожує небезпека. Оскільки за наявності цих умов вчинення дій в чужих інтересах без доручення санкціонується ЦК, то така діяльність є правомірною дією. Саме ці правомірні дії є підставою виникнення зобов`язань внаслідок вчинення дій в інтересах іншої особи без її доручення.

Так, відповідно до приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 1158 ЦК України, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір.

Вказані зобов`язання виникають за таких умов: 1) майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків. При цьому правове значення має реальна, а не уявна небезпека майновим інтересам іншої особи. Реальна небезпека - це можливість настання невигідних для особи майнових наслідків, котра при відсутності запобіжних заходів може перетворитися у дійсність; 2) це повинні бути дії без доручення особи, в інтересах якої ці дії відбуваються; 3) дії повинні вчинятись на користь іншої особи, тобто спрямовані на попередження, усунення або зменшення невигідних для неї майнових наслідків.

Суб`єктами вказаного зобов`язання є особа, чиїм майновим інтересам загрожує небезпека (господар, домінус) та особа, яка вчинила дії в інтересах господаря без його доручення (гестор).

Згідно ст. 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Важливою передумовою виникнення у гестора права на відшкодування понесених витрат є виконання ним передбаченого ч. 2 ст. 1158 ЦК обов`язку при першій нагоді повідомити господаря про діяльність у його майнових інтересах. Якщо гестор не виконав свого інформаційного обов`язку, то він втрачає право вимагати відшкодування зроблених витрат (ч. 2 ст. 1160 ЦК). Гестор усвідомлює спрямованість своїх дій щодо запобігання, усунення або зменшення невигідних наслідків майновим інтересам домінуса.

Таке обмеження пов`язане зі специфікою ведення справ іншої особи без її доручення, котре ґрунтується на засадах солідарності, врахування суб`єктів даних відносин. Необхідність ведення чужих справ виникає тоді, коли цивільним правам та інтересам іншої особи загрожує небезпека, тобто існує потреба у захисті майнових інтересів іншої особи. При цьому необхідність самоправного втручання у чужі справи зумовлюється не тільки існуванням небезпеки чужим майновим інтересам, а ще й тими обставинами, що гестор не може сповістити господаря й одержати від останнього згоду на зазначені дії. Отже, при можливості повідомити господаря про дії в його інтересах гестор має зробити це при першій нагоді, а той, хто не виконав цей обов`язок, втрачає право на відшкодування витрат, бо недостатньо врахував інтереси господаря.

Право на відшкодування витрат виникає за певних умов. По-перше, підлягають відшкодуванню витрати, які фактично вже були зроблені, а не лише планувалися на майбутнє. По-друге, відшкодування витрат можливе, якщо вони були необхідними, тобто, виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Це означає, що витрати, які не здійснив би за даних обставин сам господар, відшкодуванню, як правило, не підлягають.

Саме словосполучення «вчинення дій в майнових інтересах іншої особи» передбачає, що зобов`язання, врегульоване главою 79 ЦК України, виникає лише тоді, коли дії вживаються, виходячи з їхньої очевидної користі для заінтересованої особи. Оскільки, категорія «очевидної користі» є оціночною, то в кожному конкретному випадку вона повинна співвідноситися з загальними принципами (засадами) цивільного законодавства і передусім з принципами розумності та добросовісності. Іншими словами, особа, вживаючи заходів в інтересах іншої, по-перше, повинна робити це таким же чином, як заінтересована особа або інший розумний учасник цивільного обороту; по-друге, витрати, понесені у зв`язку з діями в чужому майновому інтересі, не повинні бути обтяжливими для заінтересованої особи, що визначається шляхом співставлення розміру витрат гестора і майнових втрат домінуса, яких би він зазнав, якби відповідні дії не були здійснені гестором.

У разі придбання працівником за власні готівкові кошти товарів для потреб підприємства до бухгалтерської служби подається у визначені законодавством строки звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт.
У випадку, коли керівник підприємства підтвердив доцільність та обґрунтованість здійснених працівником витрат і затвердив зазначений звіт, бухгалтерська служба, відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств та організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року №291, відображає в бухгалтерському обліку зобов`язання перед підзвітною особою, визнане підприємством, за кредитом субрахунку 372 «Розрахунки з підзвітними особами» рахунку 37 «Розрахунки з різними дебіторами». 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення боргу по авансових внесках у розмірі 163 069,69 грн.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі розпорядження виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області №33-к від 06.02.2014 року міським головою погоджено укладення трудового контракту з ОСОБА_1 щодо виконання ним обов`язків керівника ВУКГ ЛМР ХО. Того ж дня, 06 лютого 2014 року, між Люботинською міською радою Харківської області і ОСОБА_1 підписано контракт (т.6 а.с. 22-26).

За цим контрактом на ОСОБА_1 були покладені обов`язки здійснення поточного управління підприємством, забезпечення високоприбуткової діяльності та ефективного використання і збереження комунального майна, закріпленого за підприємством. У своїй діяльності ОСОБА_1 як керівник підприємства підзвітний Люботинській міській раді Харківської області.

14.01.2016 року позивач був звільнений з роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2017 року позивач пред`явив до суду позов про стягнення з відповідача на його користь 136 033, 75 грн. як борг по авансовим внескам за паливно- мастильні матеріали за період з 20113 -2015 роки.

10.06.2019 року позивач пред`явив до суду уточнену позовну заяву до відповідача, третя особа: Люботинська міська рада Харківської області, про стягнення 163 069, 69 грн. як борг по авансовим внескам за паливно- мастильні матеріали за період з 20113 -2015 роки (т.1 а.с. 162-163).

Згідно п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не дослідив питання обгрунтованості збільшення позовних вимог з боку позивача, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки збільшення або зменшення розміру позовних вимог є правом позивача до закінчення підготовчого провадження, яке було закрито 12.08.2019 року, тому ці доводи не узгоджуються з вимогами ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції супровідним листом від 27.11.2020 року незаконно (до набрання законної сили ухвалою суду від 19.11.2020 року про повернення позовної заяви) повернув оригінали бухгалтерських документів ВУКГ ЛМР ХО (касові книги за 2013-2016 роки, головні книги за 2013-2015 роки) на адресу відповідача, в подальшому після направлення слухання справи не здійснив відновлення втрачених документів (провадження), мотивував рішення про задоволення позову ОСОБА_1 відсутністю повернутих самим же судом документів, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції. По справі вбачається, що ухвалою суду від 19.11.2020 року даний позов залишено без розгляду, супровідним листом від 27.11.2020 року судом першої інстанції на ім`я начальника ВУКГ Люботинської міської ради Харківської області у зв`язку із завершенням розгляду даної справи повернуто оригінали бухгалтерських документів підприємства, раніше наданих, згідно переліку. Постановою Харківського апеляційного суду від 16.03.2021 року ухвала суду першої інстанції від 19.11.2020 року була скасована, справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду, ухвалою суду від 25.03.2021 року справа була призначена до судового розгляду. По справі вбачається, що відповідач не заявляв повторно клопотання про приєднання до справи повернутих оригіналів бухгалтерських документів підприємства, вказані документи були повернуті судом після отримання експертного висновку комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року. Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач повинен був усвідомлювати, що ухвала суду першої інстанції від 19.11.2020 року може бути скасована апеляційним судом, тому повинне був зберігати оригінали документів, повернутих судом, до набрання судовим рішенням законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, ці документи повторно витребовувалися судом першої інстанції для проведення повторної експертизи, проте, відповідачем не були надані у зв`язку зі знищенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції здійснив переоцінку доказового значення комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року, оцінку якій вже було надано судом в ухвалі від 24.01.2020 року, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки в ухвалі суду від 24.01.2020 року про витребування доказів суд вказав, що під час перевірки обставин у справі судом досліджено висновок комісійної судової економічної експертизи від 25 квітня 2019 року, з метою роз`яснення такого висновку експертам в судовому засідання були поставлені питання, на які останні пояснили, що для надання вичерпної відповіді про наявність чи відсутність у підприємства відповідача заборгованості перед позивачем по авансовим внескам недостатньо лише тієї бухгалтерської документації, яка була надана їм на дослідження, тому доцільним є проведення додаткової судової експертизи на підставі головної книги, реєстрів обліку по підзвітним особам по підприємству та іншої бухгалтерської документації підприємства. У даному випадку в ухвалі суду від 24.01.2020 року відсутня правова оцінка висновку комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року, як на це посилається відповідач в апеляційній скарзі. Судом в ухвалі наведено мотиви для задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів. Доводи про те, що суд не наділений правом змінювати власні висновки стосовно неналежності доказу – експертного висновку комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки лише у рішенні суду при вирішенні спору по суті суд з дотриманням вимог ст. 265 ЦПК України зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення, мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що касові книги за 2013-2016 роки, головні книги за 2013-2015 роки, реєстри обліку по підзвітній особі ОСОБА_1 , аналітичні реєстри обліку за 2013-2015 роки були судом визнані доказами, що мають істотне значення для правильного розгляду справи та були витребувані судом ухвалою від 18.11.2019 року після допиту судових експертів у тому ж судовому засіданні, проте, суд першої інстанції не надав жодної оцінки витребуваним доказам згідно ухвали суду від 24.01.2020 року (звіти з праці за 2013-2015 роки, звіти про результати використання палива, про фактичні витрати палива)? проте, вказаними документами, в т.ч. за підписом ОСОБА_1 , взагалі спростовується використання палива в господарській діяльності ВУКГ ЛМР ХО у період з 2013 по 2015 роки, то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки в ухвалі суду від 24.01.2020 року про призначення у справі за клопотанням представника позивача додаткової судової економічної експертизи поставлено питання: чи можливо визначити заборгованість Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області перед ОСОБА_1 по авансовим внескам на придбання палива, бензину та мастила з огляду на чисельні виправлення у Головних книгах підприємства за період з 2013 по 2015 роки включно та того, що такі книги не підписані керівником підприємства? Отже, зазначене вказує на сумнівність вказаних доказів.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінки показанням свідка ОСОБА_2 – головного бухгалтера ВУКГ ЛМР ХО, не наведено мотивів неврахування вказаного доказу, що у матеріалах справи міститься висновок Люботинського ВП ГУ НП в Харківській області від 20.10.2016 року щодо заяви ОСОБА_1 , за змістом якого правоохоронним органом не було встановлено факту заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 на суму 136 033,75 грн., якому також не надано правової оцінки, то ці доводи не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки достовірно не підтверджують факт відсутності заборгованості відповідача перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції послався на те, що документи, які стосуються ведення бухгалтерського обліку по рахунку №372 на підприємстві, не були представлені, проте, відповідні документи містяться у томі №5 а.с. 59-83, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки, хоча і засвідчені представником відповідача для пред`явлення їх до суду, проте, не містять відповідних реквізитів для ідентифікації їх походження та визнання їх належними та допустимими доказами у справі (відсутні назва підприємства, штампи, печатки тощо).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не прийняв до уваги наявні у матеріалах справи видаткові касові ордери про виплату ВУКГ ЛМР на користь ОСОБА_1 у 2014-2015 роках грошових коштів на суму 454 292,65 грн. (т.3 а.с. 4-44, т.5 а.с. 1-58), то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Видаткові касові ордери, які містяться у томі №3 а.с. 4-44, надані за період з 19.01.2015 року по 25.12.2015 року, були предметом дослідження комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року, як вбачається з висновку вказаної експертизи (аркуші 1314 експертизи) (т.1 а.с. 148-149), тобто були враховані при проведенні експертизи, якою встановлено, що саме видатковими касовими ордерами ОСОБА_1 було видано за період 2014-2015 роки з каси підприємства грошові кошти в сумі 429 013,90 грн. (аркуш 17 експертизи) (т.1 а.с. 152). Крім цього, в обсязі наданих на дослідження документів, в межах компетенції експерта-економіста, витрати, наведені в авансових звітах, ОСОБА_1 при придбанні палива, бензина та мастила для Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області, за період з 2013 по 2015 роки, підтверджуються документами, які за своїм оформленням відповідають вимогам чинного законодавства, в сумі 163 069,69 грн. (аркуш 19 експертизи) (т.1 а.с. 154). У висновку експертизи розмежовані суми 429 013,90 грн. та 163 069,69 грн. на підставі наданих для проведення експертизи фіскальних чеків та авансових звітів, які були досліджені експертами. Розмір заборгованості 163 069,69 грн. визначений експертами на підставі фіскальних чеків за 2014 рік та два чека за 2015 рік, фіскальні чеки за 2013 рік не надавалися позивачем на підтвердження заборгованості. 

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість перед ОСОБА_1 з розрахунків за авансовими звітами становить 24,34 грн., що ОСОБА_1 не заперечується, що авансові звіти подавалися ним до бухгалтерії підприємства лише у 2014 та 2015 роках, що підтверджується висновком експертів, але судом витребовувалися і призначалися експертизи щодо розрахунків у 2013 році, коли авансові звіти ним не подавалися, що судом не перевірено, чи входила сума 163 069,69 грн. до складу поданих ОСОБА_1 у 2014-2015 роках суми авансових звітів у розмірі 454 316,93 грн. та, відповідно, чи була вона сплачена під час виплати ОСОБА_1 454 292,65 грн. протягом 2014-2015 років, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається зі змісту комісійної судової економічної експертизи від 25.04.2019 року, предметом її дослідження були як фіскальні чеки за 2014-2015 роки, так і видаткові касові ордери за 2014-2015 роки, у результаті чого встановлено витрати у розмірі 163 069,69 грн. 

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем фактичних обставин справи.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області - залишити без задоволення.
Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 червня 2021 року - - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.  
Повний текст постанови складено 03 травня 2023 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов