Постанова 
Іменем України
 
26 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 201/8083/21
провадження № 61-11631св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 рокув складі колегії суддів Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» (далі також - АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті», відповідач) про зміну підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та заборгованості за роботу у надурочний час та у святкові дні та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.
Позовна заява мотивована тим, що наказом відповідача від 12 липня 2017 року № 82 позивач був прийнятий на роботу на посаду начальника технічного відділу за строковим трудовим договором з 13 липня 2017 року до 12 липня 2018 рік із зазначенням тривалості робочого дня (тижня) 40 годин та з окладом 134 162,00 грн. 10 жовтня 2017 року було видано наказ № 93 про його переведення на посаду інженера технічного відділу за строковим трудовим договором з 11 жовтня 2017 року до 12 липня 2018 рік зі збереженням посадового окладу. 09 липня 2018 року позивачем подано заяву про продовження строку дії трудового договору з 13 липня 2018 року до 12 липня 2019 рік, про що відповідачем 09 липня 2018 року видано наказ № 13-Д.           21 червня 2019 року позивач подав заяву про продовження строку дії трудового договору з 13 липня 2019 року до 12 липня 2020 року, про що            01 липня 2019 року відповідач видав наказ № 29-д. За наказом відповідача від 09 червня 2020 року № 47-д продовжено дію строкового трудового договору з позивачем з 13 липня 2020 року до 12 липня 2021 рік. Наказом № 202-к від       31 грудня 2020 року позивача переведено на посаду завідувача сектора з кошторисної роботи з 02 січня 2021 року в межах діючого строкового трудового договору з 13 липня 2020 року до 12 липня 2021 рік з посадовим окладом 134 162,00 грн. 05 липня 2021 року позивач подав заяву про продовження строку дії трудового договору з 13 липня 2021 року до 12 жовтня 2021 рік, про що 09 липня 2021 року відповідач видав наказ № 260-д.
При прийнятті на роботу позивачу повідомлено, що в нього буде 6-денний робочий тиждень з робочим часом з 08-00 год до 19-00 год із перервою для відпочинку і харчування протягом однієї години, у суботу - з 08-00 год до 18-00 год із перервою для відпочинку та харчування протягом однієї години, що обґрунтовується особливістю будівництва метрополітену. Фактично ж робочий тиждень тривав 59 годин на тиждень (5 днів по 10 годин і 1 день - 9 годин). Стаття 73 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) щодо визначення святкових і вихідних днів до представництва не застосовуються, у ці дні він мав працювати і отримати плату відповідно до статей 106-107 КЗпП України. Після введення в Україні карантину у представництві було скорочено робочий час на одну годину протягом дня. Таким чином, з понеділка по п`ятницю робочий час був визначений з 08-00 год до 18-00 год із перервою 1 год, в суботу - з 08-00 год до 17-00 год з перервою 1 год. Отже тривалість робочого тижня скоротилась до 53 годин.
Станом на кінець липня 2021 року у відповідача був борг по виплаті йому основної заробітної плати в розмірі 275 716,99 грн, а також по оплаті за надурочний час та у святкові дні. У зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача, однак отримав відповідь, що борг буде накопичуватися, а виплата заборгованості по заробітній платі буде здійснена лише після його звільнення без оплати надурочного часу та відпрацьованого часу у святкові та вихідні дні. Дізнавшись про це, 04 серпня 2021 року позивач подав заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю, а саме: частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці»). Того ж дня відповідач видав наказ № 229-к про припинення трудового договору (контракту), яким позивача звільнено з посади інженера на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, зазначивши у наказі як підставу звільнення заяву позивача, у якій він просив звільнити його на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Позивач вказував на протиправне звільнення за частиною першою статті 38 КЗпП України, оскільки відповідач допустив порушення трудового законодавства, зокрема, строків виплати заробітної плати, остаточного розрахунку при звільненні; ним не оплачено позивачу роботу у надурочний час та у святкові та вихідні дні. За таких обставин позивач має бути звільнений на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та йому має бути виплачена вихідна допомога на підставі статті 44 КЗпП України.
Тому, позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просив суд:  
- змінити формулювання підстави звільнення з посади завідувача сектору з кошторисної роботи з 04 серпня 2021 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та вважати його звільненим з посади завідувача сектору з кошторисної роботи з 04 серпня 2021 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України з приведенням даного запису в трудову книжку; 
- стягнути вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі середнього заробітку за три місяці в сумі 402 486,00 грн; 
- стягнути заборгованість по оплаті надурочного робочого часу у будні та по суботах в розмірі 5 347 530 грн; 
- стягнути заборгованість по оплаті за роботу у святкові та вихідні дні в розмірі 359 897,69 грн; 
- стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за січень-липень 2021 року в сумі 9 195,51 грн;
- стягнути відшкодування за час затримки розрахунку, визначивши розмір такого відшкодування; 
- стягнути судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з представництва АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» із звільнено за власним бажанням за частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) - на звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України.  
Зобов`язано представництво АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 у розділі «Відомості про роботу», зазначити «Звільнений 04 серпня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України». 
Стягнуто з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 427 332,47 грн без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. 
Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів факт порушення законодавства про працю та умов трудового договорувідповідачем, у зв`язку з чим вимоги щодостягнення вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України є доведеними та підлягають задоволенню. 
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що згідно табеля обліку використання робочого часу стосовно позивача, він працював на умовах 40-годинного робочого тижня, що повністю узгоджується зі статтею 50 КЗпП України. В табелях обліку використання робочого часу відсутні відомості про фактичну кількість відпрацьованих годин в надурочний час, у вихідні та святкові дні. Позивач не надавдоказів залучення йогоз ініціативи відповідача до роботи в надурочний час, у вихідні та святкові дні. Накази про залучення позивача до роботи в надурочний час та/або в святкові та вихідні дні не видавалися. Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів факту залучення його до роботи в надурочний час, вихідні та святкові дні.
Позивач звільнений 04 серпня 2021 року наказом від 04 серпня 2021 року       № 229-к. Остання виплата заробітної плати працівнику здійснена 04 серпня 2021 року з урахуванням вимог частини першої статті 117 КЗпП України. Остаточно із позивачем відповідач розрахувався 03 серпня 2021 року. Отже, період з 02 серпня 2021 року по день остаточного розрахунку - 03 серпня 2021 року становить один робочий день. Як установлено з матеріалів справи, із позивачем був здійснений розрахунок з урахуванням за один день затримки, тому відсутні підстави для відшкодування із відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати позивачу. Разом із тим, позивач не надав розрахунку компенсації за затримку у виплаті заробітної плати (з розміром компенсації за затримку виплати заробітної плати за кожен місяць), а лише зазначив у позові, що її розмір становить 9 195,51 грн і він розрахований за допомогою «Калькулятора компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату». Тому суд не прийняв до уваги вказану суму, оскільки вона жодним чином не обґрунтована і не доведена.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнено з        АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 400 000,00 грн. 
В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачеві належало до виплати 427 332,47 грн вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України. Вказана сума не була виплачена працівнику при звільненні, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України суд апеляційної інстанції  стягнув з відповідача на користь позивача 400 000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати в розмірі 9 195,51 грн, оскільки в позовній заяві не зазначено в якому місяці 2021 року мала місце затримка при розрахунку у виплаті заробітної плати та виходячи з якої формули було здійснено розрахунок. Вказаний висновок районного суду доводами апеляційної скарги не був спростований.
Суд апеляційної інстанції зазначав, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати, а тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів узв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону не застосовуються.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
23 листопада 2022 року АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті»                  надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року.
У касаційній скарзі відповідач просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 400 000,00 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 42 733,25 грн.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Вказана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року відповідач вказує застосування в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20. В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що на підставі принципів справедливості, співмірності та пропорційності розмір середнього заробітку необхідно зменшити до 10 % від належної до виплати позивачу суми при звільненні, що складає 42 733,25 грн.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу від позивача до суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі заяви ОСОБА_1 від 12 липня 2017 року наказом відповідача від 12 липня 2017 року № 82 позивача прийнято на роботу з           13 липня 2017 року до 12 липня 2018 року на посаду начальника технічного відділу із зазначенням тривалості робочого дня (тижня) 40 годин з окладом 134 162,00 грн.
10 жовтня 2017 року відповідач видав наказ № 93 про переведення позивача на посаду інженера технічного відділу за строковим трудовим договором з 11 жовтня 2017 року до 12 липня 2018 рік зі збереженням посадового окладу.
09 липня 2018 року позивачем подано заяву про продовження строку дії трудового договору з 13 липня 2018 року до 12 липня 2019 рік, про що 09 липня 2018 року відповідач видав наказ № 13-Д.
21 червня 2019 року позивачем подано заяву про продовження строку дії трудового договору з 13 липня 2019 року до 12 липня 2020 рік, про що 01 липня 2019 року відповідач видав наказ № 29-д.
09 червня 2020 року відповідач видав наказ №47-д про продовження дії строкового трудового договору з позивачем з 13 липня 2020 року до 12 липня 2021 року.
Наказом відповідача № 202-к від 31 грудня 2020 року позивача переведено на посаду завідувача сектора з кошторисної роботи з 02 січня 2021 року в межах діючого строкового трудового договору з 13 липня 2020 року до 12 липня 2021 рік з посадовим окладом 134 162,00 грн.
05 липня 2021 року позивач подав заяву про продовження строку дії трудового договору з 13 липня 2021 року до 12 жовтня 2021 рік, про що 09 липня 2021 року відповідач видав наказ № 260-д.
Як встановлено, наказом керівника представництва «Лімак Іншаат Санаї Be Тіджарет Анонім Шіркеті» 12 липня 2017 року №82 позивача прийнято на роботу з 13 липня 2017р. До 12 липня 2018 року (у наказі вказано - встановлюється у разі строкового трудового договору (контракту)), а наступними наказами продовжену дію вказаного строкового трудового договору відповідно до ст.32 КЗпП України у межах діючого строкового трудового договору.
04 серпня 2021 року позивач подав заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням законодавства про працю, а саме частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці»
04 серпня 2021 року відповідач видав наказ № 229-к про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено позивача з посади інженера на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, зазначивши у наказі як підставу звільнення заяву позивача, у якій він просив звільнити його за частиною третьою статті 38 КЗпП України.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення суду апеляційної інстанції, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
У касаційній скарзі відповідач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 400 000,00 грн, тому Верховний Суд переглядає постанову суду апеляційної інстанції лише у цій частині.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині не відповідає, враховуючи таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За частиною першою статті 47 КЗпП України (тут і  далі - в редакції на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі                           № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження                     № 11-1210апп19).
У цій справі відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги позивачеві при звільненні в сумі 427 332,47 грн
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Однак, колегія суддів Верховного Суду не може погодитися із визначеним апеляційним судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. 
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Верховний Суд, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, з огляду на характер заборгованості (вихідна допомога), дій позивача та відповідача, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 42 733,25 грн, тобто 10 % від стягнутої суми вихідної допомоги в розмірі 427 332,47 грн.
Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20 (провадження № 61-6476св22), від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21 (провадження № 61-6807св22), від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21 (провадження                          № 61-11636св22).
Отже, доводи касаційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження.
З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи касаційної скарги про неспівмірність розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром вихідної допомоги, тому у відповідній частині оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 400 000,00 грн до 42 733,25 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті»підлягає задоволенню частково, а рішення суду апеляційної інстанції - зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача  ОСОБА_1 , шляхом зменшення з 400 000,00 грн до 42 733,25 грн.
Керуючись статтями 389, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті»задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.
Зменшити розмір стягнутого з акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь  ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з      400 000,00 грн до 42 733,25 грн (сорок дві тисячі сімсот тридцять три) гривень 25 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                          С. О. Карпенко
 
                                                                                                          В. В. Сердюк
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук