ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Остап`юк С.В.

08 травня 2023 року	Львів	Справа № 300/5007/22 пров. № А/857/4379/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року у справі № 300/5007/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання  вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :
07.12.2022р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Івано - Франківській області, у якому просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення  № 057050010576 від 14.10.2022 про відмову в призначенні пенсії.
-зобов`язати зарахувати до трудового стажу періоди згідно трудової книжки НОМЕР_1 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 07.10.2022р..
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.02.2023р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Івано - Франківській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.02.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.10.2022р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Залізничного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у.м.Львові із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, яку після реєстрації, за принципом екстериторіальності, передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в місті Києві.
14.10.2022р. Рішенням № 057050010576, відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”;  оскільки її страховий стаж становить 11 років 5 місяців 15 днів, при необхідному – не менше 29 років.
Приймаючи оскаржуване рішення пенсійний орган не врахував до стажу періоди роботи позивача відповідно до записів трудової книжки, оскільки на першій (титульній) сторінці відсутня печатка. 
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначає умови призначення пенсії за віком, відповідно до частини першої якої, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Згідно ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми Закону, Постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній. ( далі Порядок № 637)
У п.1, п.2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Крім того, відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.
З огляду на наведене, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.
При цьому, як в оспорюваному рішенні про відмову у призначенні пенсії так і в апеляційній скарзі відповідачі не поставили під сумнів той факт, що трудова книжка НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 ..
Із змісту записів трудової книжки НОМЕР_1 , видно, що на першій сторінці такої міститься запис про те, шо трудова книжка, заповнена на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , освіта середня, дата заповнення трудової книжки 1.07.1981р., підписи власника книжки та відповідального працівника за видачу трудових книжок, а також міститься відбиток печатки, який фактично через сорок років став нечітким.
В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що трудова книжка заповнена з порушенням Інструкції №162 та позивач не надав інших документів для підтвердження стажу роботи.
З цього приводу колегія суддів зазначає про таке.
Надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17, від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17 та від 25 квітня 2019 року у справі № 159/4178/16-а.
При цьому, суд правильно зауважив, що відповідно до п.п. 2 п.6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014р. №28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Отже, пенсійний орган має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що пенсійний орган не подав жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності інформації зазначеної у трудовій книжці позивача.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» №301 від 27.04.1993р. відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09.08.2019р. у справі № 654/890/17.
Із змісту  записів у трудовій книжці НОМЕР_1 видно, що ОСОБА_1 з 01.09.1980р. - 01.07.1981р. навчалася в ПТУ, з 01.07.1981р. - 07.08.1986р. працювала продавцем в магазинах №18, № 28, №102, №7 Жданівського горпромторгу; з 13.08.1996р. - 06.09.1991р. працювала на посаді пробовідбірника лабораторії очисних споруд; з 23.12.1994р. - 26.07.2001р. та з 01.04.2010р. - 28.02.2011р. працювала директором ПП “Гари”; з 12.09.2019р. позивач прийнята на посаду контролера газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації “Маріупольгаз”.
Отже, колегія суддів зазначає, що трудовою книжкою НОМЕР_1 підтверджено період навчання та трудовий стаж ОСОБА_1 , тому, ці періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу останньої, а власне недотримання роботодавцем правил ведення трудової книжки не може мати негативні наслідки для працівника.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві протиправно не врахував періоди з 01.09.1980р. - 01.07.1981р., з 01.07.1981р. - 07.08.1986р., з 13.08.1996р. - 06.09.1991р., з 23.12.1994р. - 26.07.2001р., з 01.04.2010р. - 28.02.2011р., з 12.09.2019р. - початку військової агресії Російської Федерації проти України до страхового стажу роботи позивача, тому оскаржуване рішення № 057050010576 від 14.10.2022 про відмову в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Стосовно зобов`язальної частини рішення, колегія суддів зазначає про таке.
В п.1.6 постанови Правління Пенсійного фонду України за № 22-1 від 25.11.2005р. встановлено, що внутрішньо переміщені особи подають заяви з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 “Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам”.
п.1 Постанови Кабінету Міністрів України “Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам”  № 637 від 05.11.2014р. установлено, що призначення пенсій внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до Постанови Правління Пенсійного фонду України “Про затвердження положень про територіальні органи Пенсійного фонду України та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов правління Пенсійного фонду України” № 28-2 від 22.12.2014р. - Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі – головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі – Фонд) (пункт 1).
Фактичною адресою місця проживання/перебування ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за № 2615-7001621464 від 12.11.2022р..
Як наслідок, територіальним органом Пенсійного фонду України з розгляду заяви позивача як внутрішньо переміщеної особи про призначення пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, тому саме цей орган Пенсійного фонду є належним відповідачем щодо вимог зобов`язального характеру в даній адміністративній справі.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року у справі № 300/5007/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 08.05.2023р.