КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

      Єдиний унікальний номер справи: 757/32955/20-ц        Головуючий у суді першої інстанції: Соловей Г.В.
      Номер провадження: 22-ц/824/1821/2023                           Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
02 червня2023 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А., 
 
розглянув  у  порядку письмового провадження  в м. Києві  матеріали  цивільної  справи  за   апеляційною  скаргою   ОСОБА_1   на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від            25 серпня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення боргу за борговою розпискою, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У  серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із  вказаним  позовом в якому просив  стягнути  з  ОСОБА_2 (далі - відповідач)  борг  за  договором  позики  в  сумі 40 710 грн.,  інфляційні  збитки  в  сумі  1 107,46 грн.,  три  відсотки  річних у розмірі 1 169,46 грн. та витрати на правову допомогу у  розмірі 20 000 грн.
Позовні  вимоги  обгрунтовував  тим,  що 01 серпня 2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою, за  умовами  якого,  позивач  надав   відповідачу в борг  грошову суму у розмірі 1 500 доларів США, а відповідач  взяв  на  себе  зобов`язання  повернути  позивачу позику до 01 листопада 2019 року. Вказував  на  те,  що  взяте  на  себе  зобов`язання  у  встановлений  строк  відповідач  не  виконав,  що  є  підставою  для  стягнення  з  нього  основного   боргу,  трьох  відсотків  річних  та  інфляційних  збитків.  
Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2022 року у задоволенні  позову   ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення боргу за борговою розпискою  відмовлено.
Не  погодившись  із  вказаним  судовим рішенням,   ОСОБА_1   подав  апеляційну скаргу, в якій  просить  заочне  рішення  Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2022 року скасувати,  ухвалити  нове   судове  рішення,  яким  позов  задовольнити, посилаючись на необ`єктивність і  необгрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм  матеріального  і  порушення  норм  процесуального  права.
В обгрунтування  доводів  апеляційної  скарги  вказує  на  те,  що  суд  першої  інстанції  дав  невірну  юридичну  оцінку  наявній  у  матеріалах  справи  борговій  розписці  від 01 серпня 2019  року,  зміст  якої  підтверджує,  що  ОСОБА_2   отримав  від  позивача  в  борг  грошову  суму  в  розмірі               1 500 доларів США, яку у  строк  до  01 листопада 2019  року не  повернув. Наявність у нього оригіналу  розписки, безспірно  підтверджує  факт  отримання  відповідачем відповідної  суми  грошових  коштів  та   неповернення  її у  визначений  договором  строк.
Зазначає  про  неправильність   висновку   суду  першої  інстанції  про  те,  що  розписка  не  містить   природи  договору  боргової  розписки,  а  саме:  інформації  стосовно  отримання  позичальником   грошей  із  зобов`язанням  їх  повернення  та  дати  отримання  коштів,  оскільки  в  розписці є дата  її  складення - 01  серпня 2019  року,  вказано,   що  вона   складена  ОСОБА_2 ,  адресована  ОСОБА_1   та  містить   зобов`язання  виплатити  грошову  суму  у  визначений  Договором  строк.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня  2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1   на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від            25 серпня 2022 року, надано учасникам справи,  строк до 14 листопада  2022  року для подання відзиву на апеляційну скаргу.  
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.  
Правом на  подання  відзиву  на  апеляційну  скаргу,  ОСОБА_2   не  скористався.     
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню,  виходячи із наступного.  
Ухвалюючи  рішення  про  відмову  в  задоволенні  позову, Фастівський міськрайонний суд Київської області виходив із того, що копія розписки відповідача у справі, яка надана до суду позивачем, не містить природи договору боргової розписки, яка полягає в отриманні в борг грошових коштів та засвідченні отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей чи переданні грошової суми позичальнику  а  також   умов отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Проте,  з  такими  висновками  суду  першої  інстанції  погодитись  не  можливо,  оскільки вони не  відповідають  обставинам  справи  і  не  узгоджуються  із  вимогами  закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками, договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження                № 14-465цс18).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2019 року                  ОСОБА_2 , позивачу - ОСОБА_1   було видано розписку, відповідно до якої, відповідач - ОСОБА_2 зобов`язався виплатити  ОСОБА_1      1 500 доларів   США   до 01 листопада 2019 року (а.с.9).
Оригінал  розписки  знаходиться  у ОСОБА_1 , що  встановлено  судом.
У  вказаний  в  борговій  розписці у строк  до  01 (першого)  листопада       2019 року ОСОБА_2 взяте  на  себе  зобов`язання  по  поверненню   ОСОБА_1   позики  в  сумі 1 500 доларів США  не  виконав.
За  таких  обставин,  коли  наявна  у  матеріалах  справи  боргова  розписка містить дату  її  складення,   анкетні  дані  позичальника  і  позикодавця,   грошову  суму,  зобов`язання  позичальника  повернути  визначену  грошову  суму  та  строк  у  який  зобов`язання  підлягає  виконанню,   тому  висновок  суду  першої  інстанції  про   те,  що  надана  позивачем  боргова  розписка  не  містить  природи  договору  боргової  розписки   є  помилковим.    
Спірна боргова розписка в судовому порядку недійсною не визнавалася.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.  Саме  до  такого  висновку  прийшов  Верховний Суд  при  розгляді  справи № 154/3443/18 із аналогічних правовідносин у  постанові від                                12 листопада 2020  року.
Оскільки  боргове  зобов`язання  у  встановлений  договором  строк  до       01 листопада 2019  року  не  було  виконане,  то  відповідно  до  вимог  ст.ст. 1046, 625 ЦК  України  позовні  вимоги  про  стягнення  боргу  за  договором  позики  в  сумі  1 500  доларів США  та  трьох відсотків річних  від  простроченої  суми  підлягають  задоволенню  в  повному  обсязі.
Станом  на час звернення позивача до суду з вказаним позовом, офіційний курс української гривні до долара США, за курсом НБУ на 15 липня 2020 року за   1 долар США становив 27,17 грн. 
Отже,  стягненню  з  відповідача  на  користь  позивача  підлягає  боргове  зобов`язання  в  сумі 40 710 грн., як  еквівалент 1 500 доларів США,  згідно до  курсу НБУ - 1 долар США до гривні України, станом  на 17 липня 2020 року.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі йому  їх  готівкою.
Простроченою  сумою  є 1 500 доларів США.
Таким  чином 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі       1 500,00 доларів США, що еквівалентно 40 710 грн., за формулою: (відсотки)=(сума боргу) (процентна ставка) /100%/ 365 днів(кількість днів).
Всього сума відсотків за користування грошовими коштами за період з        01 серпня 2019 року по 15 липня 2020 року складає 1 169,46 грн.
Вимоги  щодо  стягнення  інфляційних  втрат  задоволенню  не  підлягають,  виходячи  з  наступного.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
За таких обставин, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача загальна сума боргу із урахування трьох процентів річних в розмірі 41 879,46 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки  висновки  суду першої інстанції  не  відповідають  обставинам  справи, неправильно  застосовано  норми  матеріального  права, заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про  часткове  задоволення позовних вимог.
Статтею 137 ЦПК України  визначено: 
1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З  врахуванням вимог  ст. 137 ЦПК  України, апеляційним судом  визначається  розмір  витрат  позивача  на професійну  правничу  допомогу  в суді першої   і  апеляційної  інстанції   у  сумі 4 000 грн.,  що  відповідає затраченому   адвокатом  часу  на  надання  правничої  допомоги,  наданим  обсягом  послуг   адвоката, та відповідає  критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
В порядку розподілу судових витрат, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України,  з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1   підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 286,42 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   задовольнити  частково.
Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від      25 серпня 2022 року скасувати,  ухвалити  у справі  нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою задовольнити  частково.
Стягнути з ОСОБА_2   на користь  ОСОБА_1   основну суму боргу за  борговою розпискою від 01 серпня 2019 року в  розмірі 40 710 гривень (сорок тисяч сімсот десть гривень) та суму  трьох відсотків річних  від  простроченої  суми  боргу   у розмірі  1 169,46 гривень (одна тисяча сто шістдесят дев`ять) гривень 46 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2   на користь  ОСОБА_1   судовий збір у розмірі 1 286,42 гривень  (одна тисяча двісті вісімдесят шість) гривень 42 копійки та витрати  на професійну  правничу  допомогу  у сумі 4 000 гривень (чотири тисячі гривень).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                        О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                    І.М. Білич

                                                                                               Т.А. Слюсар