ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 р. 	Справа № 440/6264/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2022, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 31.08.22  по справі № 440/6264/22
за позовом                 ОСОБА_1 , ОСОБА_2  
до                Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , недоотриманої пенсії після смерті її батька ОСОБА_3 згідно рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21 на підставі довідки УСБУ в Полтавській області від 16 вересня 2020 року вих.№66/21/4/162дов про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року за період з квітня 2019 року по травень 2021 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 недоотриманої пенсії після смерті її батька ОСОБА_3 згідно рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21 на підставі довідки УСБУ в Полтавській області від 16 вересня 2020 року вих. №66/21/4/162дов про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року за період з квітня 2019 року по травень 2021 року; вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.139 КАС України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплаті пенсії померлого ОСОБА_3 на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області провести перерахунок пенсії померлого ОСОБА_3 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки УСБУ в Полтавській області від 16 вересня 2020 року вих.№66/21/4/162 дов про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року та виплатити недоотриману пенсію померлого ОСОБА_3 в рівних частинах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновку суду обставинам справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_3 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області, отримував пенсію по лінії Служби безпеки України згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Зазначає, що пенсія ОСОБА_3 виплачена в повному обсязі по 31 травня 2021 року. Вказує, що згідно з ч.1 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Стверджує, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року по справі №440/2305/21 набрало законної сили після смерті ОСОБА_3 , тому відсутні підстави для перерахунку пенсії та фіксування суми заборгованості, що виникає при перерахунку пенсії за судовим рішенням. Наголошує, що сума недоотриманої пенсії за матеріалами архівної справи ОСОБА_3 відсутня, тому немає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 року без змін. Зазначає, що посилання відповідача на набрання законної сили рішенням Полтавського Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року по справі №440/2305/21 після смерті ОСОБА_3 , як на підставу для відмови у проведенні перерахунку та виплати пенсії є необґрунтованими, оскільки вказаним рішенням суд встановив наявність порушеного права та відновив його шляхом зобов`язання здійснити перерахунок пенсії та провести виплати. Вказує, що таке право на ці виплати виникло задовго до проведення перерахунку.
Відповідно до п.п.  1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про  розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Учасникам  по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.  
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 09.05.2023 року. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 був військовим пенсіонером, з 01.07.1993 отримував пенсію за вислугу років у відповідності до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та перебував на обліку у ГУПФ України в Полтавській області.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21 позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у проведенні з 01 квітня 2019 року перерахунку основного розміру пенсії ОСОБА_3 на підставі довідки УСБУ в Полтавській області від 16 вересня 2020 року вих.№66/21/4/162 дов про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_3 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки УСБУ в Полтавській області від             16 вересня 2020 року вих.№66/21/4/162 дов про розмір грошового забезпечення станом на             05 березня 2019 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та провести виплати з урахуванням раніше сплачених сум /а.с. 8-10/.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії            НОМЕР_1 /а.с. 7, зворотній бік/.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21 набрало законної сили 12.05.2021.
З 01.06.2021 ОСОБА_1 , як дружина померлого військовослужбовця ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , як донька померлого військовослужбовця ОСОБА_3 , отримують пенсію по втраті годувальника. /а.с. 25/.
Листами від 30.07.2021 та 30.06.2022 ОСОБА_1 зверталася до ГУ ПФУ в Полтавській області з проханням перерахувати та виплатити заборгованість з виплати пенсії за рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21.
На ці заяви відповідач надав відповіді від 28.08.2021 та від 25.07.2022, у яких повідомив про відсутність підстав для перерахування та виплати пенсії на виконання рішення суду у справі №440/2305/21.
Не погодившись із такою відповіддю, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки всупереч статті 61 Закону №2262-ХІІ за зверненням позивачки не виплатив їй суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_3 , але залишилися неодержаними ним у зв`язку з його смертю.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, з огляду на наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно приписів статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20 грудня 1991 року визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема, Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року (далі по тексту - Закон №2262-ХІІ).
Статтею 61 Закону №2262-ХІІ встановлено, що суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.
При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну.
Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Подібні положення передбачені також статтею 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно з якою сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.
У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Згідно з пунктом 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1, заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.
З аналізу наведеного вище вбачається, що право на отримання пенсійних виплат спадкоємці (правонаступники) мають у випадку, якщо така виплата була нарахована померлому або присуджена йому на підставі судового рішення, що набрало законної сили, однак померлим не отримана.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою від 30.07.2021 про виплату недоодержаної пенсії померлого чоловіка у строк, установлений статтею 61 Закону №2262-XII. На момент звернення позивачки із цією заявою у пенсійній справі ОСОБА_3 містилися необхідні документи, на підставі яких потрібно було провести перерахунок пенсії.
Оскільки рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21 набрало законної сили, однак нарахування не було проведене та не виплачено заборгованість, ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_3 , яка проживала з ним на день його смерті, та ОСОБА_2 як дочка ОСОБА_3 , яка проживала з ним на день його смерті, мають право на виплату їм неодержаних ОСОБА_3 у зв`язку з його смертю пенсії.
Посилання апеляційної скарги відповідача на набрання законної сили рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21 після смерті ОСОБА_3 , як на підставу для відмови у проведенні перерахунку та виплати пенсії позивачам, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаним рішенням суд встановив наявність порушеного права та відновив його шляхом зобов`язання здійснити перерахунок пенсії та провести виплати. Право ОСОБА_3 на ці виплати виникло задовго до проведення перерахунку.
Колегія суддів зазначає, що набрання законної сили рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №440/2305/21 означає юридичну констатацію факту права ОСОБА_3 на підвищений внаслідок перерахунку розмір пенсії з 01 квітня 2019 року. Відповідно факт перерахунку його пенсії з 01 квітня 2019 року має відбутися й після його смерті, а члени сім`ї померлого, що є спадкоємцями, мають право на ті суми пенсії, які повинні були бути виплачені ОСОБА_3 , але виплачені не були.
Інших підстав для відмови в перерахунку пенсії померлого ОСОБА_3 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки УСБУ в Полтавській області від 16 вересня 2020 року вих.№66/21/4/162 дов про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року та виплати недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_3 в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідачем не наведено.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.
Колегія суддів зазначає, що право позивачів на отримання пенсії, невиплаченої   ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю, є "законними сподіваннями", оскільки така виплата передбачена національним законодавством. Таке майнове право підпадає під поняття "майно" у значенні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Суд вважає, що така відмова відповідача є втручанням в право на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки всупереч статті 61 Закону №2262-ХІІ за зверненням позивачів не виплатив їм суми пенсії, що підлягали виплаті ОСОБА_3 , але залишилися неодержаними ним у зв`язку з його смертю.
Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України   принципу верховенства права та встановлених   статтею 2 КАС України   завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивачки є визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії померлого ОСОБА_3 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки УСБУ в Полтавській області від 16 вересня 2020 року вих.№66/21/4/162 дов про розмір грошового забезпечення станом на            05 березня 2019 року та виплатити недоотриману пенсію померлого ОСОБА_3 в рівних частинах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 по справі № 440/6264/22  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош