ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 620/265/18  Номер провадження 22-ц/814/1072/23	Головуючий у 1-й інстанції Дудченка В.О.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А.,
секретар:Андрейко Я.Г. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області Тютькіна Алла Іванівна про визнання договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування , за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами - ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна подружжя
В С Т А Н О В И В:
У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області Тютькіна Алла Іванівна про визнання договорів купівлі- продажу удаваними договорами дарування, який в подальшому уточнив.
Позовна заява мотивована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Запепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року розірваний. Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначив, що його діду ОСОБА_7 на підставі рішень Зачепилівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року та від 26 грудня 2014 року належав на праві власності житловий будинок з господарчими будівлями та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 березня 2015 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 березня 2015 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку кадастровий номер 6322255101:00:000:0152, площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 березня 2015 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку кадастровий номер 6322255101:00:000:0153, площею 0,0185 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказав, що фактично між ним та ОСОБА_7 укладені не договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, а договори дарування зазначеного нерухомого майна. Нотаріально уклали та посвідчили договори купівлі-продажу з тих підстав, щоб уникнути сплати податку, який на момент укладання спірних договорів необхідно було сплатити за укладання договорів дарування, тобто оформлення договорів купівлі-продажу було дешевше, а отже волевиявлення сторін було фактично направлено на укладення договору дарування.
Посилався на те, що його дід ОСОБА_7 за життя не мав наміру продавати йому своє майно, а мав намір його подарувати, що підтверджується заповітом від 11 лютого 2014 року, який склав його дід на випадок смерті на його ім?я.
Вказав, що після посвідчення договорів купівлі-продажу вони залишились проживати разом у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , його дід не мав наміру отримувати кошти за житловий будинок та земельні ділянки, всі члени родини знали, що дід мав намір подарувати йому будинок. Крім того майно належало його родині і перейшло б йому у спадок.
Зазначив, що він з дідом звертались за консультацією до адвоката, який повідомив їм договір дарування, але вони його у нотаріуса не посвідчили, а вирішили посвідчити договори купівлі-продажу, щоб зекономити гроші, але при посвідченні договорів купівлі-продажу вони з дідусем не врахували, що майно яке придбане у шлюбі відноситься до спільного майна подружжя та вразі поділу спільного майна подружжя він може втратити частину будинку, який належить його родині, оскільки з цього приводу вони не отримали консультацю у адвоката.
Стверджував, що незважаючи на укладені договори купівлі-продажу, які посвідчені нотаріально, фактично були укладені договори дарування, оскільки він грошей за житловий будинок та земельні ділянки не передавав.
Просив визнати удаваним договір купівлі-продажу житлового будинку від 26 березня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_7 ; 
визнати договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_7 договором дарування, який укладений між ним (набувачем) та ОСОБА_7 (відчужувачем) 26 березня 2015 року; 
визнати удаваним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1500 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0152 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_7 26 березня 2015 року; 
визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1500 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0152 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_7 26 березня 2015 року договором дарування, який укладений між ним (набувачем) та ОСОБА_7 (відчужувачем) 26 березня 2015 року;
визнати удаваним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0185 га кадастровий номер 6322255101:000:0153 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_7 26 березня 2015 року; 
визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0185 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0153 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_7 26 березня 2015 року договором дарування, який укладений між ним (набувачем) та ОСОБА_7 (відчужувачем) ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 02 червня 2007 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року розірваний.
Вказала, що за час перебування у шлюбі в інтересах сім?ї, 26 березня 2015 року згідно договорів купівлі-продажу придбано: житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер 6322255101:00:000:0153, площею 0,0185 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_2 .
Зазначила, що згоди про добровільний поділ нерухомого майна придбаного в інтересах сім?ї за час перебування у шлюбі чи отримання грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, між сторонами не досягнуто. ОСОБА_2 відмовляється в позасудовому порядку вирішити питання щодо поділу спільного сумісного майна, набутого за час перебування у шлюбі.
Просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та на частину земельної ділянки кадастровий номер 322255101:00:000:0153, площею 0,0185 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено, позов ОСОБА_8 - задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 право власності: на частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; на частину земельної ділянки кадастровий номер 63222555101:00:000:0153 площею 0,0185 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати на сплату судового збору в розмірі 704,80 грн.
Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив. 
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задовлення , рішення суду - без змін.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року у справі № 620/914/14-ц позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя - задоволено частково, визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,18 га, кадастровий номер 6322255101:00:000:0011, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину сараїв, які є надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на 1/2 частину сараю «Б» - черепашковий, обкладений цеглою; на 1/2 частину сараю «В» - цегляний; у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено: вирішено питання щодо судових витрат (а.с.23-24 том 1).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задоволено частково, рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 та у визнанні за ним права власності на 1/2 сараїв «Б» та «В» - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_10 (відомості з Єдиного державного ресстру судових рішень).
Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 26 грудня 2014 року у справі № 620/1090/14-ц позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 про поділ спадкового майна - задоволено, розподілено спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , наступним чиком: виділено ОСОБА_7 із спадкового майна 1/2 частину домоволодіння - жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,18 га за тією ж адресою, на якій розташоване дане домоволодіння і право власності на які зареєстроване на ім?я померлої ОСОБА_10 ; виділено ОСОБА_9 із спадкового майна автомобіль ЗАЗ DAEWOO TI3110, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування на 1/2 частину домоволодіння - жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0.18 га за тією ж адресою, на якій розташоване дане домоволодіння; визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування на автомобіль ЗА3 DAEWOO T13110, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (a.c.27-28 том 1)
Матеріали справи містять копію довіреності ОСОБА_7 від 30 липня 2014 року, якою останній уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси та вести від його імені справи (а.с.33 том 1).
11 лютого 2014 року ОСОБА_7 склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право він заповів ОСОБА_2 . Даний заповіт посвідчений державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області Терещенко Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №184 ( а.с.34 том 1)
26 берези 2015 року між ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку , за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній ділянці в розмірі 0,1500 кадастровий номер 6322255101:00:000:0152.
Відповідно до пункту 3 цього договору продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 30 000,00 грн, які продавець отримав повністю від покупця під час підпису цього договору. Сторони стверджують факт повного розрахунку по даному договору та претензій сторони один до другої не мають.
Згідно пункту 6 цього договору вимоги законодавства щодо змісту їх правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз?яснено нотаріусом. Сторони стверджують, що цей договір не носить характеру удаваної угоди.
Пунктом 13 цього договору передбачено, що придбання будинку за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини ОСОБА_4 , що мешкає по АДРЕСА_1 , правочин засвідчений приватним нотаріусом Тютькіною А.І. Зачепилівського райовного нотаріального округу від 26 березня 2015 року за р. №409, що призначена для зберігання у справах нотаріуса (а.с. 16, 153-154 том 1).
26 березня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передав у власвість, а покупець прийняв майно і зобов?язується сплатити за нього обговорену грошову суму. Земельна ділянки площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Відповідно до пунктів 6,7 цього договору продаж цей вчинено сторонами за 10 000,00 грн, які продавець отримав повністю ще до підписання цього договору.
Сторони стверджують факт повного розрахунку по даному договору.
Продавець, своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність щодо неї будь-яких претензій фінансового характеру.
Пунктом 18 цього договору передбачено, що придбання земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини ОСОБА_4 , що мешкає по АДРЕСА_1 , правочин засвідчений приватним нотаріусом Тютькіною А.І. Зачепилівського районного нотаріального округу від 26 березня 2015 року за р. № 412, що призначена для зберігання у справах нотаріуса (а.с. 17 том 1).
26 березня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв майно і зобов?язується сплатити за нього обговорену грошову суму. Земельна ділянки площею 0,0185 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пунктів 5,6 цього договору продаж цей вчинено сторонами за 1000,00 грн, які продавець отримав повністю ще до підписання цього договору.
Сторони стверджують факт повного розрахунку даному договору.
Продавець, своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність щодо неї будь-яких претензій фінансового характеру.
Пунктом 18 цього договору передбачено, що придбання земельної ділянки за цим договором вчинясться за письмовою заявою дружини ОСОБА_4 , що мешкає по АДРЕСА_1 , правочин засвідчений приватним нотаріусом Тютькіною А.І. Зачепилівського районного нотаріального округу від 26 березня 2015 року за р. № 415, що призначена для зберігання у справах нотаріуса (а.с. 18,157-158 том 1).
3 02 червня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у заресстрованому шлюбі, від якого у них народилося двое дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (a.c. 19.20 том 1).
Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року шлюб укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - розірвано, після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір?ю ОСОБА_8 (а.с.35 том 1).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним i відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправлі встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов?язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України).
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати. який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).
Позивач, заявляючи вимогу про визнания правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто  відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов?язків, ніж тих, передбачені удаваним правочином.
До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.
Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.
Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов?язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі ; пілягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорювані договори купівлі-продажу укладено з метою приховання договору дарування.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов?язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 7 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.
Матеріали справи свідчать про те, що 26 березня 2015 року між ОСОБА_7 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем укладено три договори купівлі-продажу: житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок площею 0,1500 га, кадастровий номер 6322255101:00:000:0152 та плошею 0.0185 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0153, що також знаходяться по АДРЕСА_1 , які нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського районного  нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. і зареєстровані в ресстрі за №№ 410, 413, 416, є реальними правочинами, спрямованими на настання правових наслідків, які передбачені договорами, а відтак й не можуть бути визнані удаваними правочинами.
Зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що грошові кошти за продаж продавець отримав повністю ще до підписання цих договорів, сторони договорів стверджують факт повного розрахунку по договорам та претензій сторони один до другої не мають.
Таким чином, з огляду на те, що під час підписання договорів купівлі-продажу та їхнього нотаріального посвідчення, сторони визнали проведення повного розрахунку за правочинами, про що зазначили в текстах договорів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив посилання ОСОБА_2 про безгрошовість вищевказаного договору.
Згідно пункту 6 договору купівлі-продажу житлового будинку вимоги законолавства шодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз?яснено нотаріусом. Сторони стверджують, що цей договір не носить характеру удаваної угоди.
Також, відповідно до пунктів 13 та 18 оспорюваних договорів, придбання за цими договорами майна вчинено за письмовими заявами ОСОБА_11 .
Право власності покупця ОСОБА_2 на житловий будинок та земельні ділянки було заресстровано 26 березня 2015 року у встановленому законом порядку, що свідчить про настання реальних наслідків правочинів.
Колегія суддів зазначає, що допустимих доказів про спрямованість волі сторін вказаних правочинів на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цими правочинами, не надано.
Таким чином колегія судді погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що змістом спірних договорів доводиться спрямованість волі сторін на виникнення саме тих правовідносин, які ними обумовлені, а саме купівлі- продажу нерухомого майна, на наявність ознак інших правочинів умови спірних договорів не вказують.
Встановивши, що ОСОБА_2 не довів, що сторони оспорюваних договорів спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваними правочинами, суд першої інстанції, з висновками якого погоджусться колегія суддів, правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Що стосується позову ОСОБА_4 , колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали ій, йому особисто.
Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини ОСОБА_12 чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843це17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року в справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІKIO» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-p/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення  домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважаться, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325ц18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначення норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Розглядаючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Майно, що є об' ектом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюсться поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключаться звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. 
Поділ майна , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його внатурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя , якщо інше не визначено домовленістю між нмими ( ч. 1,2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, з 02 червня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року шлюб укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - розірвано, після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір?ю ОСОБА_4 .
В період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, а саме 26 березня 2015 року ними придбано нерухоме майно, зокрема, житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній ділянці в розмірі 0,1500 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0152, та земельну ділянку площею 0,0185 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6322255101:00:000:0153.
ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності на вказане майно.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції на пілставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки придбані сторонами під час перебування у шлюбі і підлягає поділу між ними у рівних частках, у зв?язку з чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання права власності за ОСОБА_4 частини вказаного майна.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, які викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосудля, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов?язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Ураховуючи викладене, підстави вважати, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права чи допустив порушення норм процесуального права, відсутні.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389ЦПК ,суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді:                                         А.І. Дорош

О.А. Лобов