Справа № 345/596/22 
Провадження № 22-ц/4808/538/23 
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Баркова В.М., Девляшевського В.А., 
за участю секретаря – Працун В.В.
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності, поділу спільного майна подружжя (автомобіля) з виділенням часток, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію, зобов`язання зняти з реєстрації та зобов`язання поставити на реєстрацію транспортний засіб,

в с т а н о в и в:
В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що між ним та ОСОБА_2 09 грудня 2011 року було зареєстровано шлюб, який розірвано за рішенням суду 23 червня 2021 року.
26 жовтня 2018 року на ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см. 2006 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 . Придбаний автомобіль TOYOTA RAV4 був спільною сумісною власністю подружжя.
27 травня 2020 року ОСОБА_2 , перебуваючи з позивачем у шлюбі, без його згоди, відчужила вказаний автомобіль ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №2642/2020/2016091 від 27.05.2020 року, укладеному у ТСЦ №2642. Після відчуження даного автомобіля за ним був закріплений державний номерний знак НОМЕР_2 .
Кошти, отримані за відчуження автомобіля ОСОБА_2 позивачу не передавала. 
Прзивач, зазначив, що відчуження автомобіля було здійснено без наміру передати автомобіль ОСОБА_3 в користування, а з метою уникнення його поділу як спільного майна подружжя, оскільки після укладення договору купівлі-продажу відповідачка продовжує фактично ним користуватись. Позивач неодноразова бачив ОСОБА_2 за кермом даного автомобіля, також бачить даний автомобіль на подвір`ї за місцем проживання відповідачки, на підтвердження чого додає фотографії.
Позивач, вказав що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 03.12.2020 року водій ОСОБА_2 03.12.2020 року о 00-36 год в м. Івано-Франківськ, по вул. Пулюя, 2 керувала транспортним засобом марки Toyota Rav4, д.н.з. НОМЕР_2 з ознаками алкогольного сп`яніння, що також засвідчує те, що вона продовжує користуватись даним автомобілем.
Після реєстрації автомобіля на ОСОБА_3 , ОСОБА_2 продовжує користуватися спірним автомобілем. ОСОБА_3 є довіреною особою ОСОБА_2 . В справі №344/5007/21 за заявою ОСОБА_2 ОСОБА_3 давав свідчення в якості свідка та вказав, що на його думку ОСОБА_2 є «Ідеальною мамою». 
Вважає, що відчуження даного автомобілю є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків.
Крім того, позивач зазначив, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він дії за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя.
Позивач, посилаючись на ч.4 ст.369 ЦК України зазначив, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладання правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладання договору про розпорядження спільним майном. Із зазначених підстав договір купівлі продажу автомобіля підлягає визнанню недійсним з застосуванням наслідків недійсності договору.
Позивач вказав, що за весь час шлюбного життя ОСОБА_2 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, всі нею зароблені кошти вона витрачала на власні потреби, на шкоду інтересам сім`ї та ухиляється від участі в утриманні дітей. Вважає справедливим буде поділ автомобіля з виділенням часток у вигляді 2/3 позивачу та 1/3 ОСОБА_2 .
У зв`язку із наведеним, позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу №2642/2020/2016091 від 27.05.2020 року, укладений у ТСЦ №2642 (Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см. 2006 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 ); 
застосувати наслідки визнання договору недійсним; 
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на автомобіль марки Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 ; 
визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 , виданого ТСЦ МВС №2462 на ім`я ОСОБА_3 ; 
визнати власниками транспортного засобу Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
здійснити поділ майна з виділенням часток – 2/3 ОСОБА_1 та 1/3 ОСОБА_2 ;
зобов`язати ОСОБА_2 передати транспортний засіб Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 ;
зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області зареєструвати через структурний підрозділ ТСЦ №2642 автомобіль Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 за ОСОБА_1 , видати йому свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу, у графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу щодо іншого співвласника зробити запис – ОСОБА_2 є співвласником.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності, поділу спільного майна подружжя (автомобіля) з виділенням часток, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію, зобов`язання зняти з реєстрації та зобов`язання поставити на реєстрацію транспортний засіб, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та ненадання належної оцінки поданим доказам, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджені докази подані позивачем разом з позовною заявою та ті, які були подані під час підготовчого судового засідання, судом безпідставно відмовлено в прийнятті додаткових доказів під час розгляду справи по суті, не наведено в рішенні мотивів з яких відхилено надані докази, не взяті до уваги покази свідка, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд першої інстанції витребував копію оскаржуваного договору купівлі-продажу втім не дослідив його та не дав йому правової оцінки. В договорі зазначено, що автомобіль належить їй на праві власності, хоча ОСОБА_2 знала, що автомобіль є спільною власністю подружжя, що підтверджує її недобросовісність як продавця. Покупець ОСОБА_3 є двоюрідним братом ОСОБА_2 , він знав, що автомобіль придбано у шлюбі, що також підтверджує його недобросовісність.
Скаржник посилається на те, що, відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу, ціна транспортного засобу складає 288 300 грн, що є більшою за 50 000 грн, тому відповідно до п.п. 2 п. 7 Постанови №148 від 29.12.2017 року Правління національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» оплата вартості майна мала бути здійснена шляхом переказу коштів на рахунок або внесення коштів на рахунок. Відповідачкою на підтвердження здійснення відповідних переказів не надано доказів, оскільки ОСОБА_3 не було здійснено жодного переказу та розрахунку через малий розмір пенсії.
Зазначив, що судом першої інстанції при розгляді справи не досліджено подані разом з позовною заявою докази, а саме: копію рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2021 року в справі 344/17081/20 про встановлення вини ОСОБА_2 у водінні спірного автомобіля в стані алкогольного сп`яніння; паперові копії фотографій спірного автомобіля на подвір?ї батьків ОСОБА_4 в с. Перевозець, Калуського району, де вона фактично проживає; витяг з відповіді на відзив ОСОБА_2 у справі 344/5007/21 з зазначеним свідком на її стороні - ОСОБА_3 .
Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у розгляді доказів поданих у підготовчому провадженні, а саме: компакт диск з технічним аудіозаписом судового засідання в справі №344/5007/21, яке відбулось 07 грудня 2021 року; компакт диск з технічним аудіозаписом судового засідання в справі 344/17186/21, яке відбулось 1 червня 2022 року.
Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування Інформації про перетинання ОСОБА_2 . Державного кордону України - автомобіль та номерний знак.
Під час розгляду справи судом першої інстанції був заслуханий свідок - ОСОБА_5 , який надав суду недостовірні свідчення, зокрема щодо відсутності джерела доходів у скаржника. Дані свідчення позивач спростував належними доказами, а саме: копією свідоцтва про реєстрацію приватного підприємця – ОСОБА_6 від 11.05.2006 року; копією сторінок з книги обліку доходів та витрат приватного підприємця ОСОБА_1 ; копією квитанцій від 6/12/2019 року про переказ ОСОБА_7 150 євро на ім?я ОСОБА_4 ; копією квитанції від 21/11/2019 року про переказ 100 євро ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 ; копією квитанції від 1/2/2020 року про переказ 100 євро ОСОБА_7 100 євро на користь ОСОБА_2 ; копією квитанції від 10/8/2020 року про переказ 200 євро ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 ; копією свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів наявних у ОСОБА_1 до одруження; компакт диском з технічним аудіозаписом судового засідання по справі 344/5007/21 з свідченнями ОСОБА_9 . Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив скаржнику у прийнятті зазначених доказів.
Посилається на те, що суд першої інстанції не розглянув та не надав оцінку відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби, згідно з якою його донька - ОСОБА_10 перетинала державний кордон України на спірному автомобілі 13.06.2022 року. 
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому в долучені та дослідженні доказу - відеозапису від другого вересня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_2 виходить з приміщення Івано-Франківського міського суду, сідає на водійське місце спірного автомобіля та розпочинає рух. 
Суд першої інстанції незаконно відмовив позивачу в розгляді двох заяв про забезпечення доказів, що підтверджується протоколом судового засідання від 15.02.2023 року. Зазначене є порушенням його права на справедливий суд, передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначив, що технічні аудіо записи судових засідань з показами свідка ОСОБА_3 доводять його недобросовісність, оскільки підтверджують те, що ОСОБА_2 є його двоюрідною сестрою та вони перебувають у хороших родинних стосунках та ОСОБА_3 був обізнаний про подробиці їх сімейного життя з ОСОБА_2 .
Також вказує на недобросовісну поведінку ОСОБА_3 як відповідача у справі, оскільки він жодного разу не з`явився у судове засідання, на що скаржник звертав увагу суду першої інстанції, але дана обставина судом була проігнорована.
Скаржник посилається на те, в оскаржуваному рішенні відсутня мотивована оцінка щодо фіктивності оскаржуваного правочину, оскільки на підтвердження того, що договорі купівлі-продажу є фіктивним свідчать докази, які суд першої інстанції не дослідив та не розглянув.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області зазначив, що РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області в частині відмовлених позовних вимог, що стосуються сервісного центру погоджується з рішенням суду. 
Основним завданням РСЦ ГЦС МВС в Івано-Франківській області є участь реалізації державної політики у сфері надання адміністративних послуг.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 р. №3353-XII, державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.
Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.
Вказав, що згідно результатів аналітичного пошуку ТЗ по «HAIC ДДАЇ» МВС України автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 26 жовтня 2018 року.
27 травня 2020 року автомобіль перереєстровано з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 за технологічною операцією «315 - перереєстрація Т3 на нового власника по договору укладеному в ТСЦ (ТСЦ 2642)» з видачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 та державного номерного знаку НОМЕР_5 .
Згідно Єдиного державного реєстр МВС відомостей про спільне володіння автомобілем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час його реєстрації на ОСОБА_2 та перереєстрації з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 - не було.
Зазначив, що між ОСОБА_1 та РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області відсутній спір про право, оскільки останній с реєстраційним органом та в силу повноважень не може оспорювати, визнавати чи не визнавати право власності позивача, а отже, РСЦ ГСЦ МЕС в Івано-Франківській області можна вважати неналежним відповідачем.
Крім того зазначив, що якщо судом буде визнано недійсним правочин, то реєстрація права власності на ОСОБА_3 скасується автоматично за відповідно до пункту 40 Порядку №1388. Просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволені апеляційної скарги в частині вимог до року Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав в межах її доводів.

У судовому засіданні представник Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області апеляційну скаргу не визнав, вважає, що відсутні підстави для її задоволення.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, про визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_3 знав чи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків визнання договору недійсним. Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутні підстави для визнання договору купівлі продажу автомобіля то вимоги позивача про зобов`язання ОСОБА_2 передати транспортний засіб позивачу не підлягає задоволенню, оскільки є похідною. Зважаючи на те, що у суду відсутні підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, а відповідачем – Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Івано-Франківській області при реєстрації транспортного засабу за ОСОБА_3 не було порушено вимог закону, то вимоги позивача в частині скасування державної реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 2/3 частки спірного автомобіля, а за ОСОБА_2 -1/3 частки автомобіля задоволенню не підлягають, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, так як визнання за позивачем права власності на частку спірного автомобіля суперечить ст. 216 ЦК України. Для ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей є вирішення спору про сплату грошової компенсації за частку у спільній власності в разі поділу неподільної речі. Суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо зобов`язання Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області зареєструвати спірний автомобіль за позивачем є похідною від вимоги про поділ майна з виділенням часток, тому задоволенню не підлягає. 

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 09.12.2011року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 
За час шлюбу сторонами по справі у спільну сумісну власність було набуто транспортний засіб марки Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , право власності на який було зареєстровано на ОСОБА_2 . 
27.05.2020 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2642/2020/2016091 відчужила зазначений вище автомобіль ОСОБА_3 .
Згідно інформації Головного сервісного центру МВС транспортний засіб марки Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 27.05.2020 року ТСЦ №2642 РСЦ МВС в Івано-Франківській області переєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу. 
Згідно інформації результати аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України право власності на автомобіль Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 зареєстровано за ОСОБА_3 .
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля недійсними на підставі статті 234 ЦК України та ч.4 ст.369 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість.
Аналізуючи частину другу статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 знав чи не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя.
Позивачем в судовому засіданні не доведено, що на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, а саме 27 травня 2020 року, існував спір про поділ спільного майна подружжя. Стверджуючи про те, що відповідачі уклали між собою договір купівлі продажу автомобіля лише з метою уникнення розподілу спільного майна, яке було набуте за час шлюбу, позивачем не доведено, що між ним та ОСОБА_2 , до розірвання шлюбу існував спір щодо розподілу спільного майна.
       Разом з тим, суд першої інстанції при розгляді справи не звернув увагу, що позивач у позовній заяві просив визнати договір купівлі-продажу автомобіля на підставі ст. 234 ЦК України. Доводи апеляційної скарги скаржника в цій частині є слушними.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним  є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі  № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 21 травня 2020 року  у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18).
Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або  в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_2 відчужила спірний автомобіль 27 травня 2020 року до розірвання шлюбу з позивачем. Цього ж дня автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 . Отже, оспорюваний договір купівлі-продажу від 27 травня 2020 року був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, про що свідчить державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 автомобіля.
Відповідно до статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України на кожну сторону покладається обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.
            Колегія суддів вважає безпідставним твердження позивача про те, що після укладення 27 травня 2020 року договору купівлі-продажу транспортного засобу ОСОБА_2 фактично залишилася його власником, оскільки відчужила автомобіль своєму двоюрідному брату. Вказане може свідчити лише про те, що ОСОБА_2 могла продовжувати користуватись спірним автомобілем з дозволу власника, в той час як право власності на автомобіль перейшло до ОСОБА_3 . Факт користування ОСОБА_2 спірним автомобілем після укладення договору купівлі-продажу не може бути доказом фіктивності правочину. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що умисел відповідачів при укладенні даного правочину не був направлений на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
На підтвердження заявлених вимог позивачем до позовної заяви в якості доказів додано копію постанови Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2021 року в справі 344/17081/20 про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 ч.1 КУпАП України відносно ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с.29-31). Колегія суддів вважає, що вказана постанова не є належним доказом на підтвердження фіктивності укладеного договору купівлі-продажу чи на підтвердження недобросовісності дій відповідачів, оскільки обставини, які зазначені у постанові суду не стосуються вказаного предмету спору, а та обставина, що ОСОБА_2 була за кермом автомобіля свідчить про разове використання автомобіля після укладання договору купівлі-продажу.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги паперові фотографії спірного автомобіля, які надані позивачем до позовної заяви, оскільки вони не містять інформації про те, коли вони були зроблені та доказів того, що спірний автомобіль знаходився на подвір`ї батьків ОСОБА_2 . 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги подані позивачем –технічні аудіо записи судових засідань в справах №344/5007/21 та 344/17186/21 де ОСОБА_3 давав покази в якості свідка, оскілки як вбачається із матеріалів справи позивач при розгляді справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання про допит ОСОБА_3 в якості свідка та не зазначив причин про неможливість допитати у судовому засідання ОСОБА_3 в якості свідка, ст.233 ЦПК України встановлено, що покази свідка можуть бути оголошено в судовому засіданні, якщо участь таких свідків у новому судовому засідання є неможливою.
Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги відповідь, яку позивач отримав з головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби згідно якої його донька перетинала державний кордон України на спірному автомобілі 13.06.2022 року для підтвердження недобросовісністі дій ОСОБА_3 не заслуговує на увагу, оскільки вказані обставини здійснені після спливу двох років з моменту укладання спірного договору.
Посилання позивача на те, що суд першої інстанції безпідставно відмови позивачу у задоволенні клопотання про витребування інформації про перетинання ОСОБА_2 державного кордону України на спірному автомобілі та двох його заяв про забезпечення доказів, які судом були не розглянуті 15 лютого 2023 року не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи під час розгляду справи у суді першої інстанції 05 вересня 2022 року позивачем заявлялось клопотання про забезпечення доказів, позивач просив суд витребувати з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання ОСОБА_2 державного кордону, інформацію про перетинання ОСОБА_3 державного кордону України на спірному автомобілі. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2022 року у задоволенні клопотання було відмовлено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року вказана ухвалу залишено без змін.
09 грудня 2022 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, а саме витребування з Регіонального центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області інформацію про транспортні засоби, які були зареєстровані на ім`я ОСОБА_3 з 01 січня 2010 року по 12 грудня 2022 року. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2022 року у задоволенні клопотання було відмовлено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2022 року залишено без змін.
15 лютого 2023 року під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем повторно були заявлені вказані клопотання про забезпечення доказів, суд першої інстанції розглянув вказані клопотання та ухвалою суду від 15 лютого 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, заяви про забезпечення доказів залишено без розгляду у зв`язку з тим, що вказана інформація не впливає на розгляд даної справи. 
Не заслуговує на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив скаржнику в поданні доказів на спростування показів свідка ОСОБА_5 , оскільки дані докази не відносяться до предмету доказування у даній справі.
Посилання скаржника на те, що згідно з п.3 договору купівлі продажу ціна спірного автомобіля складає 278300, 00 грн і оплата вартості за нього могла бути здійсненна лише шляхом переказу коштів на рахунок ОСОБА_3 не надано суду доказів на здійснення відповідних переказів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції на цю обставину не посилався.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.
Судом встановлено, що спірний автомобіль, який було продано ОСОБА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
 Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).   
           Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.         
     Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
       Даний автомобіль продано. Колегія суддів погоджується із висновком суду, що позивач в даному випадку має право на компенсацію частки вартості проданого автомобіля, заявляючи про визнання за позивачем права власності на частку спірного автомобіля (неподільної речі), позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Такий висновок суду відповідає вимогам закону та узгоджується із правовим висновком, який викладено у постанові Великої Палати верховного Суду у справі № 209/3085/20 від 08 лютого 2022 року.
З урахуванням зазначено, висновок суду про відмову у задоволенні заявлених вимог про зобов`язання РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області за реєструвати за позивачем право власності на спірний автомобіль правильний.
       Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову позивачем у задоволенні заявлених вимог про визнання в частині скасування державної реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи те, що суд першої інстанції не зробив висновки щодо фіктивності  спірного договору, однак дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача, рішення суду першої інстанції  підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Враховуючи те, що апеляційний суд зробив висновок про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну мотивувальної частини оскаржуваного рішення, тобто правовий результат вирішення спору залишився без змін, то судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 02 червня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська
Судді: В.М. Барков
В.А. Девляшевський