Постанова
Іменем України                             
 
26 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 211/159/14-ц
провадження № 61-6663св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач),           Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Копійка Артема Андрійовича на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Ткаченко С. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду                                 від 24 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів:                      Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог      від 26 лютого 2018 року, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 , її особистою власністю; усунути перешкоди у здійснені користування вказаною квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 23 квітня 1993 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано 12 серпня 2011 року. На час укладання шлюбу вона виховувала доньку ОСОБА_3 ,            1984 року народження.
Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 переїхав мешкати у належну їй квартиру АДРЕСА_2 .
16 травня 1998 року вона продала вказану квартиру за 9 000,00 грн,                          а 27 травня 1998 року за 6 389,00 грн придбала квартиру АДРЕСА_1 , залишок коштів у розмірі 2 611,00 грн вона витратила на ремонт придбаної квартири.
Вказувала на те, що вказана квартира купувалася за її особисті кошти. 
Відповідач звертався до суду з позовом про розподіл майна подружжя, який за заявою відповідача ухвалою суду від 07 серпня 2013 року залишено без розгляду (справа № 211/3328/13-ц), що є підтвердженням тієї обставини, що ОСОБА_2  визнав, що спірна квартира належить особисто їй.
Зазначала, що у спірній квартирі відповідач не мешкає з серпня 2011 року, його речей та документів у квартирі немає. Домовленості про те, що протягом всього часу відсутності відповідача за ним зберігається право користування квартирою, між ними немає. Вона не перешкоджала відповідачу                                в проживанні в спірній квартирі та їй відомо, що він переїхав проживати до іншої жінки.
Наявність реєстрації відповідача у її квартирі позбавляє її можливості здійснювати право власності у повному обсязі, також на відповідача нараховуються комунальні послуги, які сплачує вона.
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та визнання права користування квартирою.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 23 квітня     1993 року між ним та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 12 серпня 2011 року.
Під час шлюбу вони за спільні сімейні кошти придбали 27 травня 1998 року квартиру АДРЕСА_3 .
До травня 2015 року він постійно проживав у спірній квартирі, потім відповідач змінила замок на вхідних дверях квартири, вказуючи, що вона          є єдиною власницею квартири та не дозволяє йому нею користуватися. До того ж вона винесла і передала йому всі його особисті речі, у зв`язку із чим він був змушений проживати у знайомих, іншого житла він не має.
У травні 2015 року він дізнався, що його знято з реєстрації за вказаною адресою на підставі заочного рішення суду від 05 березня 2014 року у цій справі, яке у подальшому скасовано ухвалою суду від 02 липня 2015 року.
Зазначав, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя,            а тому підлягає поділу між ними у рівних частках.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених зустрічних позовних вимог, ОСОБА_2 просив зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому користуватися спірною квартирою та передати йому ключі від вхідних дверей квартири, визнати за ним та ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру по 1/2 частини за кожним та вселити його до спірної квартири.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_3 .
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 , що            є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою - в решті позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод                 у здійсненні права користування власністю, шляхом зняття з реєстраційного обліку, скасовано.
 
Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .
 
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від  27 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні користування квартирою АДРЕСА_3 , шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 243,60 грн.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від  27 квітня 2021 року залишено без змін.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи                            у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що  ОСОБА_1 придбала спірну квартиру у період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 за кошти, отримані від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання цієї квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
 
Також суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення їй перешкод у здійсненні користування спірною квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житлом, оскільки ОСОБА_2 тривалий час не проживає у спірній квартирі та не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 перешкоджала йому у проживанні у цій квартирі,                           а збереження житлового приміщення за ОСОБА_2 позбавляє власницю квартиру - ОСОБА_1 охоронюваного законом права розпорядження власністю на свій розсуд.
 
При цьому апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 мав право користування спірною квартирою саме як член сім`ї власника, а після припинення сімейних відносин таке право ним втрачене, й збереження за ним права користування спірним житловим приміщенням можливе виключно за умови надання ним належних та допустимих доказів наявності у нього нерозривних зв`язків з даним житловим приміщенням та вчинення ним дій щодо збереження за собою цього житла. Натомість ОСОБА_2 не проживає за адресою спірної квартири з серпня 2011 року, тобто з моменту розірвання шлюбу між сторонами (рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 12 серпня 2011 року), що свідчить про вибуття останнього із спірного житлового приміщенням саме після припинення сімейних відносин з власницею квартири - ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_2 не надав суду обґрунтованого посилання ні на дату, коли він намагався вселитися у квартиру, ні на обставини, за яких йому чинилися перешкоди у вчиненні таких дій, ні на вжиті ним заходи задля усунення порушень його житлових прав до звернення позивачки ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, якщо такі існували.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Копійко А. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що квартира АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_1 придбала 11 листопада 1993 року, та квартира АДРЕСА_3 , були набуті подружжям за час шлюбу та                        в результаті спільної сумісної праці.
Так, з 1989 року до моменту реєстрації шлюбу він з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут, однакову прописку (реєстрацію) за адресою: АДРЕСА_4 . З метою забезпечення своєї фактичної родини власним житлом, він поїхав на заробітки до Красноградського краю в радгосп «Светлогорський», де працював робочим у період з 26 червня 1990 року по 25 жовтня 1990 року. Зароблені ним кошти були сплачені як перший членський внесок до Житлового будівельного кооперативу «Восток-32» (далі - ЖБК «Восток-32»). Подальші пайові внески до ЖБК «Восток-32» здійснювалися ним та ОСОБА_1 зі спільно зароблених коштів, що у подальшому надало їм право отримати у спільну власність подружжя квартиру  АДРЕСА_2 .
Квартира  АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 11 листопада 1993 року, була спільно набутим майном у період шлюбу, оскільки право власності на квартиру ОСОБА_1 набула вже перебуваючи у шлюбі з ним, який зареєстрований 23 квітня 1993 року.
ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про погашення позики на рахунок ЖБК «Восток-32» за рахунок її особистих коштів, тобто ОСОБА_1 не довела, що квартира  АДРЕСА_2                                є її особистою власністю, а також не довела, що грошові кошти, отримані від продажу квартири  АДРЕСА_2 , вона сплатила саме у рахунок вартості квартири АДРЕСА_3 , а тому не спростувала презумпцію спільності майна подружжя.
Висновки судів про те, що на момент видачі свідоцтва про право особистої власності на квартиру, сторони перебували у шлюбі близько шести                           з половиною місяців, тому наявність спільних коштів подружжя в розмірі достатньому для придбання вказаної квартири, виходячи з письмових матеріалів справи, судоми відкидаються, є безпідставними, так як ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі із заявником, та з його допомогою, спільною працею змогла внести кошти у ЖБК«Восток-32».
Врахування судами як доказу погашення позики на рахунок ЖБК«Восток-32» копії ощадної книжки на ім`я ОСОБА_4 , виданої філією № 7714/0106 Ощадного банку СРСР в м. Кривому Розі, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки в ощадній книжці не зазначено, що зняті з рахунку кошти були спрямовані для погашення позики на рахунок ЖБК «Восток-32», ощадна книжка лише фіксує надходження та зняття грошових коштів, які могли бути витрачені на особисті потреби.
Суд апеляційної інстанції, без жодних поважних підстав, прийняв як доказ довідку Обслуговуючого кооперативу «Восток-32»  (далі - ОК «Восток-32)       від 18 жовтня 2021 року № 86, в якій вказано, що пайовий внесок за вказану квартиру сплачено ОСОБА_1 у повному обсязі в четвертому кварталі 1992 року, у томі числі й за додатково викуплені 5,64 кв. м загальної площі квартири. ОСОБА_1 не навела жодних доводів щодо неможливості надання цієї довідки до суду першої інстанції.
Також поза увагою судів залишились обставини того, що ОСОБА_1         у 1991 році видавався ордер на житлове приміщення № 40 серія К 32 на право заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , яка складалася із двох кімнат, а в свідоцтві про право власності від 11 листопада 1993 року ця квартира вже складається із трьох кімнат, тобто майно навіть збільшилось під час їхнього шлюбу.
Вказував на те, що ОСОБА_1 намагається позбавити його права на житло - спірну квартиру, яка є його єдиним житлом. Враховуючи його пенсійний вік, він не зможе придбати інше житло.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 липня              2019 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та                               у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі                                 № 127/19603/18 (провадження № 61-5293св20), від 10 липня 2019 року                   у справі № 756/2727/15-ц (провадження № 61-18639св18).
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
23 квітня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 12 серпня 2011 року у справі № 2-1545/11.
 
На підставі свідоцтва про право особистої власності на квартиру                           від 11 листопада 1993 року, виданого на підставі рішення виконкому Довгинцівської районної Ради № 241/5 від 13 вересня 1991 року та зареєстрованого в БТІ м. Кривого Рогу за реєстром № 73-140-40,       ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належала квартира  АДРЕСА_2 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 16 травня 1998 року                 ОСОБА_1 продала належну їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на квартиру від 11 листопада 1993 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Продаж квартири вчинено за 9 000,00 грн, які покупець передала продавцю до підписання цього договору.
 
Відповідно до пункту 5 вказаного договору, за даними паспорта продавця та по його свідоцтву, вказана квартира була придбана, коли продавець не перебувала у шлюбі. Договір купівлі-продажу цієї квартири зареєстрований на Товарній біржі «Нове століття» 16 травня 1998 року за № 1-238.
 
27 травня 1998 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна придбала квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 74,30 кв. м, житловою площею 41,70 кв. м. Продаж квартири вчинено за 6 389,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю при підписанні цього договору. Договір купівлі-продажу цієї квартири зареєстрований на Товарній біржі «Нове століття» 27 травня          1998 року за № 1-266.
 
04 червня 1998 року вказане нерухоме майно зареєстроване у Криворізькому міському БТІ за ОСОБА_1 на праві особистої власності, у реєстровій книзі під № 76 стор. 179 запис 179.
 
Згідно з актом від 19 грудня 2013 року, складеним комісією ЖБК «Восток-39» та завіреним підписом голови ЖБК «Восток-39», ОСОБА_2  з серпня 2011 року не проживає за адресою: АДРЕСА_6 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не у повній мірі.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_3 особистою власністю та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
 
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» (тут і далі, чинного на час виникнення спірних правовідносин) член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно.
 
Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом    і КпШС України (стаття 16 Закону України «Про власність»).
Відповідно до статті 22 КпШС України (тут і далі - чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідні положення містить і стаття 60 СК України.
 
Статтею 28 КпШС України передбачено, що у разі поділу майна, яке                           є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічне положення містить стаття 70 СК України.
 
У підпункті а) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України                              від 18 вересня 1987 року № 9 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
 
Поділ квартири у будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається у разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному                                з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а у разі відсутності згоди - за рішенням суду (частина перша статті 146 ЖК України).
 
Аналогічне положення містить пункт 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186.
 
Положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.
 
Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт,               у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належним обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що 13 вересня 1991 року ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Довгинцівської районної Ради № 241/5 від 13 вересня 1991 року отримала ордер на житлове приміщення № 40 серія К32 - квартиру АДРЕСА_2 , на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_4 ,           ОСОБА_6 (дочка) (а. с. 63, т. 2).
 
Відповідно до копій квитанцій, які містяться в матеріалах справи, у період 1990 року по 1992 рік ОСОБА_5 погашала позику на рахунок ЖБК «Восток-32» (а. с. 68-70, т. 2), що також підтверджується даними, які містяться в ощадній книжці Ощадного банку СРСР, філіал № 7714/0106                   в м. Кривому Розі на ім`я ОСОБА_4 , рахунок № НОМЕР_1 .
                   
Згідно з довідкою ОК «Восток-32» від 18 жовтня 2021 року № 86,          ОСОБА_1 була членом ЖБК «Восток-32» (тепер - ОК «Восток-32»)             з 1991 року по 1998 рік, мешкала у квартирі  АДРЕСА_2 . Пайовий внесок за квартиру сплачено ОСОБА_1 у повному обсязі в четвертому кварталі 1992 року, у тому числі й за додатково викуплені 5,64 кв. м загальної площі квартири      (а. с. 149, т. 2).
 
Шлюб між сторонами зареєстровано 23 квітня 1993 року, тобто після виплати позивачкою пайових внесків за квартиру АДРЕСА_2 у повному обсязі.
 
16 травня 1998 року ОСОБА_1 продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 , за 9 000,00 грн, а 27 травня 1998 року придбала квартиру АДРЕСА_3 за 6 389,00 грн.
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 довела, що придбала спірне нерухоме майно за особисті кошти.
 
За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про поділ вказаної квартири.
 
Твердження ОСОБА_2 у касаційній скарзі про те, що апеляційним судом прийнято нові докази, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а саме - довідку ОК «Восток-32» від 18 жовтня 2021 року № 86, згідно з якою пайовий внесок за квартиру сплачено ОСОБА_1                     у повному обсязі в четвертому кварталі 1992 року, у тому числі й за додатково викуплені 5,64 кв. м загальної площі квартири, колегія суддів відхиляє                   з огляду на таке.
 
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що                              в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції                 з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
 
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або                           в ухваленому судовому рішенні.
 
Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду                       від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) та від 10 листопада 2021 року у справі № 356/815/19 (провадження                                    № 61-15893св20).
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 подала до апеляційного суду довідку ОК «Восток-32» від 18 жовтня 2021 року № 86, яка по своїй суті не            є новим доказом, оскільки її зміст підтверджує обставини, які встановлені судом першої інстанції на підставі наданих ОСОБА_1 доказів до суду першої інстанції, зокрема, квитанцій про погашення нею позики на рахунок ЖБК «Восток-32» у період 1990 року по 1992 рік. Нових доказів, які б встановлювали нові обставини, ОСОБА_1 до апеляційного суду не подавала.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод                                у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися спірною квартирою, та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію         і природні якості землі.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав             і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
 
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод,             у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
 
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено             у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер,              у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно                         з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
 
Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
 
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
 
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
 
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
 
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності та права користування.
 
Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло.
 
Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та є необхідним                     у демократичному суспільстві.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності                     у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
 
Колегія суддів наголошує, що у спірних правовідносинах при вирішенні питання позбавлення особи права користування житлом таке право має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції із встановленням відповідності переслідуваній легітимній меті та з дотриманням балансу захисту інтересів як власника майна, так                                 і колишнього члена її сім`ї (колишнього чоловіка).
 
У справі, яка переглядається, судами установлено, що ОСОБА_1                є власником квартири АДРЕСА_3 , у якій зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , який тривалий час не проживає у спірній квартирі.
 
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 посилався на те, що він                    до травня 2015 року проживав за місце реєстрації - у квартирі АДРЕСА_3 , а у травні 2015 року ОСОБА_1  змінила замки в квартирі, а тому він позбавлений можливості вільно користуватись спірною квартирою та вимушений був проживати у своїх знайомих, оскільки іншого житла не має.
 
Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що              ОСОБА_2 має інше житло та має вільний доступ до спірного житла.
 
У справі, яка переглядається, питання про усунення перешкод позивачу             у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_1 та захистом права ОСОБА_2 на користування спірною квартирою.
 
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
 
ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтвердила факт того, що реєстрація і проживання її колишнього чоловіка  ОСОБА_2       у спірній квартирі, який іншого житла не має, порушують її права на вільне володіння, користування чи розпорядження квартирою, що є процесуальним обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України).
 
Отже, припинення права користування ОСОБА_2 спірним житлом не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, не передбачене законом і не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
За таких обставин, судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися спірною квартирою, та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                               і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
За таких обставин судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод                                у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися спірною квартирою, та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення зустрічних позовних вимог               ОСОБА_2 .
 
Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності                                на 1/2 частини квартири є законними та обґрунтованими, а тому підлягають залишенню без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України                 у резолютивній частини судового рішення суду касаційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.
 
За подання первісного позову ОСОБА_1 сплатила 243,60 грн (немайнова вимога про визнання втратившим право користування).
За подання зустрічного позову ОСОБА_2 сплатив 2 112,51 грн               (487,20 грн (243,60+243,60) - за дві немайнові вимоги про зобов`язання                    не чинити перешкоди та про вселення, 1 625,31 грн - за майнову вимогу про визнання права власності на 1/2 частини квартири)
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір                  у розмірі 3 534,16 грн (в тому числі 730,80 грн ((243,60+243,60)х150%) за дві немайнові вимоги про усунення перешкод і вселення).
 
За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір                      у розмірі 11 213,46 грн (3 250,62 грн х 200% - за майнову вимогу  первісного позову про визнання права особистої власності на квартиру,                                     243,60 грн х 200% - за немайнову вимогу первісного позову про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, (243,60+243,60) грн х 200%- за дві немайнові вимоги зустрічного позову про зобов`язання не чинити перешкоди та вселення, 1625,31 грн х 200% - за майнову вимогу зустрічного позову про визнання права власності на 1/2 частини квартири) .
 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод                                у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися спірною квартирою, та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися спірною квартирою та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод                      у користуванні спірною квартирою та вселення, а в іншій частині судові рішення залишив без змін, то з ОСОБА_1 на користь                              ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі             2 436,00 грн, що складається з наступних сум: 243,60 грн (судовий збір за розгляд справи в першій інстанції за немайнову вимогу первісного позову, який був стягнутий з відповідача на користь позивачки рішенням суду першої інстанції, але в задоволенні даної вимоги було відмовлено в рішенні суду касаційної інстанції); 487,20 грн (судовий збір за дві немайнові вимоги, сплачений позивачем за зустрічним позовом за розгляд справи в суді першої інстанції); 730,80 грн (судовий збір за дві немайнові вимоги, сплачений позивачем за зустрічним позовом за розгляд справи в суді апеляційної інстанції); 974,40 (судовий збір за дві немайнові вимоги, сплачений позивачем за зустрічним позовом за розгляд справи в суді касаційної інстанції).  
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд                  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Копійка Артема Андрійовича задовольнити частково.
 
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від  27 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні користування власністю шляхом визнання таким, що втратив право користування житлом та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні користування власністю шляхом визнання таким, що втратив право користування житлом відмовити.
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом та вселення задовольнити.
 
Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2  у користуванні квартирою АДРЕСА_3 .
 
Вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_3 .
 
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності                                на 1/2 частини квартири залишити без змін. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 436,00 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець