Справа № 127/10484/22
Провадження № 22-ц/801/664/2023
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

04 квітня 2023 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В., 
з участю секретаря судового засідання Обертун Н.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу Управління поліції охорони у Вінницькій області
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О.С., повний текст якого складено 27 січня 2023 року
у справі №127/10484/22
за позовом ОСОБА_1 (позивач)
до Управління поліції охорони у Вінницькій області (відповідач)
про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
В травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до Управління поліції охорони у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в обґрунтування якого посилався на те, що він має статус учасника бойових дій.
На підставі наказу № 69 о/с по особовому складу Управління поліції охорони у Вінницькій області від 25.06.2021 його призначено на посаду охоронця роти об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 01.07.2021 з випробувальним терміном 3 місяці.
Наказом Національної поліції України № 1034 від 13.12.2021 «Про затвердження Переліку змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони» затверджено перелік змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони згідно з додатком, що аргументовано посиланням на ч. 4 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» з урахуванням укладених, розірваних і переукладених договорів протягом листопада 2021 року.
Згідно з додатком до вказаного наказу, в Управлінні поліції охорони у Вінницькій області під скорочення потрапило 17 посад працівників.
Відповідно до наказу № 3-рс командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.01.2022 та наказу № 21 командира військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2022 його прийнято на військову службу на посаду інструктора роти контрдиверсійної боротьби військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення з 08.02.2022 року.
Про мобілізацію та прийняття на військову службу він повідомив Управління поліції охорони у Вінницькій області.
Проте, наказом № 25 о/с від 21.02.2022 Управління поліції охорони у Вінницькій області його звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України з посади охоронника роти охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 21.02.2022 року з підстави скорочення чисельності або штату працівників (попередження про скорочення від 21.12.2021 року).
Копію наказу про звільнення та трудову книжку він отримав 14.03.2022 року.
Вважає звільнення незаконним, оскільки не було враховано його переважне право на залишення на роботі, статус учасника бойових дій, пропозицій щодо переведення на іншу роботу йому не надходило. Із попередженням про звільнення і пропозицією переведення на іншу посаду він ознайомлений не був, примірник попередження йому не вручали ні за місцем роботи, ні шляхом направлення на поштову адресу. 
Про вивільнення працівників Управлінням поліції охорони у Вінницькій області інформація згідно вимог п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» Вінницькому міському центру зайнятості не подавалась. 
Вважає, що звільнення відбулось з порушенням ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», після зарахування його на військову службу під час особливого періоду в державі, а тому просив скасувати наказ Управління поліції охорони у Вінницькій області від 21.02.2022, поновити його на посаді охоронника роти охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону з 21.02.2022 року, увільнити його від виконання посадових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, стягнути заробітну плату за лютий 2022 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, розмір якої оцінив в 10 000 грн. 
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2023 позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ по особовому складу Управління поліції охорони у Вінницькій області про звільнення ОСОБА_1 № 25 о/с від 21.02.2022 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронника роти охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 21.02.2022 року. 
Увільнено ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на посаді охоронника роти охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду відповідно до ст. 119 КЗпП України, Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Стягнуто з Управління поліції охорони у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.02.2022 року по 18.07.2022 року у розмірі 67 116,60 грн (без утримання податку й інших обов`язкових платежів).
Стягнуто з Управління поліції охорони у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за лютий 2022 року в сумі 4 354,27 грн. (без утримання податку й інших обов`язкових платежів).
В решті позову – відмовлено. 
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2023 року з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
23 лютого 2023 року Управління поліції охорони у Вінницькій області подало на рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати його і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що у зв`язку з скороченням посади, яку обіймав позивач, Управлінням поліції охорони у Вінницькій області було вжито усіх можливих заходів щодо його подальшого працевлаштування. При цьому позивача було попереджено за два місяці та оголошено пропозицію про переведення його на іншу на посаду - охоронника відділення воєнізованої охорони, проте позивач відмовився від ознайомлення та підписання повідомлення про звільнення та пропозиції інших посад в присутності начальника відділу кадрів та інших працівників, про що 21.12.2021 року був складений акт.
Апелянт також вважає, звільнення позивач відбулось згідно норм трудового законодавства та звертає увагу, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, а втручання у господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством. 
Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу апелянт вказує на необґрунтованість суми стягнення, зокрема, відсутність підтвердження з боку позивача переліку робіт, так як відповідні документи підписані лише адвокатом.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Мишковська Т. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 22 березня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду. 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.
Представник позивача - адвокат Мишковська Т. проти вимог апеляційної скарги заперечувала і просила залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване. 
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2016 року має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення.
Наказом по особовому складу Управління поліції охорони у Вінницькій області від 25.06.2021 року № 69 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду охоронця роти об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 01.07.2021 року з випробувальним терміном 3 місяці.
Наказом Національної поліції України № 1034 від 13.12.2021 року «Про затвердження Переліку змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони» затверджено Перелік змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони згідно з додатком, що аргументовано посиланням на ч. 4 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» з урахуванням укладених, розірваних і переукладених договорів протягом листопада 2021 року.
Згідно з Переліком змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони, в Управлінні поліції охорони у Вінницькій області під скорочення потрапило 17 посад працівників, в тому числі посада позивача. 
Від ознайомлення з попередженням про звільнення від 21.12.2021, одночасно із яким ОСОБА_1 запропоновано переведення на посаду охоронника відділу воєнізованої охорони Управління поліції охорони у Вінницькій області з посадовим окладом 4 305 грн, останній відмовився в присутності працівників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про що складено акт.
Наказом по особовому складу Управління поліції охорони у Вінницькій області № 25 о/с від 21.02.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника роти охорони об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 21.02.2022 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП в зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників. В наказі зазначено про попередження про скорочення від 21.12.2021 року. З наказом позивач ознайомлений 14.03.2022 року.
Судом також встановлено, що наказом від 04.02.2022 року виданим командиром військової частини НОМЕР_1 № НОМЕР_2 молодшого сержанта ОСОБА_1 прийнятого на військову службу за контрактом осіб сержантського складу на три роки та призначено наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.01.2022 року № 3-рс на посаду інструктора роти контрдиверсійної боротьби військової частини НОМЕР_1 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 08.02.2022 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення. Вважати, що справи та посаду позивач прийняв з 08.02.2022 року та виконує обов`язки за посадою. Встановлено посадовий оклад, призначено виплату відповідних надбавок та премії.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.
Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що роботодавець не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 , передбаченого ч. 2 ст. 40 КЗпП України і не запропонував останньому усі наявні на момент звільнення вакантні посади. 
Крім того суд вважав встановленим той факт, що роботодавець був обізнаний про прийняття ОСОБА_1 на військову службу, проте в порушення ч. 3 ст. 119 КЗпП України здійснив його звільнення.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, суд одночасно прийняв рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Між сторонами виникли трудові правовідносини з приводу розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу під час виконання працівником державного обов`язку у період воєнного стану, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав, що він як учасник бойових дій мав переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності працівників. Крім того не був попереджений про наступне вивільнення, йому не запропонували наявну вакантну посаду охоронника відділу воєнізованої охорони Управління поліції охорони у Вінницькій області, крім того, тому звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним. Також вважав звільнення відбулось з порушенням ст. 119 КЗпП України після прийняття його на військову службу за контрактом.
Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Так, як встановлено по справі ОСОБА_1 з 01 липня 2021 року займав посаду охоронця роти об`єктів та публічної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 01.07.2021 з випробувальним терміном 3 місяці.
Наказом Національної поліції України № 1034 від 13.12.2021 року затверджено Перелік змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони згідно з додатком, згідно із яким в Управлінні поліції охорони у Вінницькій області скороченню підлягало 17 посад, в тому числі посада позивача. 
Таким чином, судом було встановлено факт зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві, у тому числі і посади позивача, а тому доводи відповідача про те, що підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, жодним чином не суперечать встановленим судом обставинам справи.
Натомість предметом цього позову є дотримання процедури звільнення позивача відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 119 КЗпП України.
Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, учасникам бойових дій, працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу,- протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Вимогами частин 1, 2 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
Так, судом було встановлено, що зі змісту персонального попередження про звільнення від 21.12.2021 вбачається, що відповідач повідомив позивача ОСОБА_1 про скорочення його посади й одночасно запропонував останньому переведення на посаду охоронника відділу воєнізованої охорони Управління поліції охорони у Вінницькій області з посадовим окладом 4 305 грн. Позивач відмовився від вказаної посади.
Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у період з моменту попередження про звільнення та самим звільненням ОСОБА_1  були наявні й інші вакантні посади, які за спеціальністю і кваліфікацією міг займати ОСОБА_1 , проте вони не були запропоновані позивачеві.
Таким чином, суд встановив, що звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з порушенням вимог частини 2 статті 40 КЗпП України.
Крім того, роботодавець не врахував, що пунктом 13 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасники бойових дій мають, зокрема, такі пільги: переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.
Пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час звільнення позивача), встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період в Україні настав з 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», продовжений Указом Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» та Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію». 
Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав, тому особливий період в Україні станом на день розгляду справи не припинений.
Згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан з 05.30 год. 24.02.2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався, останній раз з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Пунктом 2 глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України визначено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Згідно вимог частини 3 статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законом № 2352 від 01.07.2022 року, який набув чинності 19.07.2022 року, внесені зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінені словами «зберігаються місце роботи і посада».
Підставою для збереження місця роботи, посади на підприємстві є сам факт призову, який підтверджується наданими власнику або уповноваженому ним органу відповідними документами, зокрема довідками, витягами з наказів, повістками, розпорядженнями, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час воєнного стану і в ситуації, що загрожує національній безпеці України, і наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 21 від 04.02.2022 року його прийнятого на військову службу за контрактом осіб сержантського складу на три роки та призначено наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.01.2022 року № 3-рс на посаду інструктора роти контрдиверсійної боротьби військової частини НОМЕР_1 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 08.02.2022 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
У разі, якщо підстави для звільнення працівника виникли до його призову на військову службу його звільнення можливе лише до того, як він був призваний на військову службу під час дії особливого періоду.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 163/1714/16-ц, провадження № 61-10341св18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 425/3174/17, провадження № 61-42621св18.
Разом з тим, як слідує із матеріалів справи звільнення позивача відбулось після його призову на військову службу.
Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції, згідно даних табелю обліку робочого часу за лютий 2022 року відпрацьованих годин у ОСОБА_1 після 07.02.2022 року немає.
Відповідно графіків чергувань за лютий 2022 року встановлено, що 01.02.2022 року, 02.02.2022 року, 05.02.2022 року, 07.02.2022 року ОСОБА_1 був включений у графіки чергувань, останнє чергування було відпрацьовано ним 07.02.2022 року по охороні об`єкту «Вінницягаз», цього ж дня о 17:10 год він здав зброю, і в подальшому її не отримував.
Отже, судом зроблено вірний висновок про те, що відповідачеві достеменно було відомо про прийняття ОСОБА_1 на військову службу, оскільки в період з 08.02.2022 року до 21.02.2022 року позивач не перебував на робочому місці, не був включений у графіки чергувань і фактично не виконував своїх посадових обов`язків, при цьому роботодавцем не були встановлені прогули.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 
В зв`язку з тим, що відповідачем зазначене судове рішення оскаржується в частині правомірності звільнення позивача, а не через неправильне проведення розрахунку при його звільненні, рішення в цій частині не перевіряється.
Щодо посилань апелянта ні нібито необґрунтованість додаткового рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд їх відхиляє з огляду на таке.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до заяви про постановлення додаткових рішень представником позивача було надано договір про надання правової допомоги, укладений між адвокатами і позивачем, опис виконаних робіт, підписаний адвокатом і квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 12 000 грн, видану адвокатом.
Відповідно до пункту 4 Договору сторони домовилися, що попередній розмір плати (гонорару) за надання правової допомоги, складає 12 000 грн тобто обрали фіксований розмір плати, фактичне проведення якої підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру, а не визначається в залежності від акту виконаних робіт, які підписується двома сторонами.
З огляду на часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано стягнув судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто на суму 10 000 грн. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції
По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, керуючись статтями 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд,- 
постановив:
Апеляційну скаргу Управління поліції охорони у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                        І.М. Стадник 

Судді                                                                                Ю.Б.Войтко

                                                                               В.В. Сопрун