Справа № 129/2439/20
Провадження № 22-ц/801/947/2023
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нікандрова С. О.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року	Справа № 129/2439/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Матківської М.В., Міхасшина І.В.,
                за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А., 
                за участю сторін: позивача ОСОБА_1  та її представника адвоката Луговського А.С., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №129/2439/20 запозовом  ОСОБА_1 до Гайсинської міської ради Вінницької області, за участю третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання права власності, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року, яке ухвалене суддею Нікандровою С.О. в Ладижинському міськомусуді Вінницької області, повний текст складено 23 березня 2023 року, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Гайсинської міської ради Вінницької області, за участю третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання права власності, мотивуючи його тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №393064, виданого 29 жовтня 2010 року на підставі рішення Гайсинської міської ради 387 сесії 5 скликання від 21 травня 2010 року, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0597 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач вважає, що зазначений державний акт на право власності на земельну ділянку є таким, що порушує її цивільні права та інтереси. Коли позивач отримала і ознайомилась з вищевказаним державним актом, нею було встановлено, що площа і конфігурація земельної ділянки, яка вказана у державному акті (0,0597 га), не відповідає площі виділеної їй в натурі земельної ділянки (0,0633га). Отже, при виготовленні технічної документації і оформленні відповідних документів були допущені помилки та порушені норми чинного законодавства України. Позивач неодноразово зверталась з цього приводу до відповідача та третіх осіб з метою виправлення помилок у позасудовому порядку, проте їй було відмовлено і запропоновано звернутися до суду. Оскільки внесення змін до державного акту про дані щодо розміру земельної ділянки переданої позивачу у власність неможливо, а без державної реєстрації подальше використання земельної ділянки є неможливим, порушується право власності позивача.
Таким чином, позивач просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №393064, який видано 29 жовтня 2010 року на підставі рішення Гайсинської міської ради 38 сесії 5 скликання від 21 травня 2010 року, на ім`я ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0633 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що наявність розбіжностей в даних про розміри земельної ділянки, переданої позивачу у власність, з фактичними розмірами земельної ділянки, не є підставою для визнання в судовому порядку недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім`я позивача, а також для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,0633 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки рішення про передачу у власність позивача земельної ділянки площею 0,0633 га органом місцевого самоврядування не приймалося.
Крім того, ОСОБА_1 не довела, що вона зверталася до органу місцевого самоврядування для вирішення питання про передачу у власність земельної ділянки, не охопленої виданим на її ім`я державним актом на право власності на землю, або встановлення (зміну) існуючих меж земельної ділянки.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Просила апеляційний суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

 
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 вересня 1985 року у справі №2-510/1985 позивач ОСОБА_1 є власником жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою:  АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 .
Згідно Технічної документації на житловий будинок у користуванні ОСОБА_1 перебувала земельна ділянка площею 633 кв.м.

Рішенням 34 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради Вінницької області від 16 жовтня 2009 року «Про передачу безоплатно у власність громадян земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства» наданий дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою для будівництва і обслуговування жилого будинку  ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0633 га.

Відповідно до Порядку безоплатних оформлення та видачі громадянам України у 2009 році державних актів на право власності на земельні ділянки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №844 від 05 серпня 2009 року, на підставі рішення 34 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради Вінницької області від 16 жовтня 2009 року «Про передачу безоплатно у власність громадян земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства» та заяви ОСОБА_1 від 23 листопада 2009 року відділом Держкомзему у Гайсинському районі Вінницької області надано технічне завдання ДП «Поділлягеодезкартографія» з розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0633 га.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Поділлягеодезкартографія» за результатами кадастрової зйомки складений кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером 0520810100:05:004:0120, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якому зазначена площа земельної ділянки 0,0597 га, яка є меншою ніж площа земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ОСОБА_1 . Ця кадастрова зйомка була включена до технічної документації на земельну ділянку, яка, у подальшому, стала підставою для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку.

Висновком про погодження технічної документації №1718 від 27 квітня 2010 року встановлено, що технічна документація щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0597 га, що надається ОСОБА_1 , відповідає вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», іншим нормативно-правовим актам, що регулюють питання земельних відносин.

Отже, формування земельної ділянки за кадастровим номером 0520810100:05:004:0120 здійснене відповідно до технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням 38 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради Вінницької області від 21 травня 2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності громадян на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства» було затверджено технічну документацію із землеустрою та вирішено питання про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0597 га, оскільки площа земельної ділянки була уточнена в результаті проведення кадастрової зйомки.

На підставі зазначеного рішення позивач ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №393064, виданий 29 жовтня 2010 року Гайсинською міською радою Вінницької області, відділом Держкомзему у Гайсинському районі, на земельну ділянку площею 0,0597 га, кадастровий номер 0520810100:05:004:0120, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011003800721.

Актом комісії Гайсинської міської ради Вінницької області, затвердженим 01 липня 2016 року міським головою Гайсинської міської ради Вінницької області Гук А.І., в присутності заявника ОСОБА_1 встановлено, що фактичні розміри земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають параметрам вказаним в державному акті, виданому на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення 38 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 21 травня 2010 року. Так, згідно державного акту серії ЯК №393064, площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд становить 0,0597 га, довжина лінії від точки А до Г згідно державного акті на право власності на земельну ділянку становить 13,06 м, фактично в натурі довжина лінії від А до Г становить 14,0 м, згідно схеми, що є складовою частиною технічного паспорту на будинок довжина цієї лінії становить 14,20 м. Довжина паралельної лінії, що межує з ділянкою ОСОБА_3 від точки Б до В - згідно державного акту становить 13,88 м, фактично - 14,80 м, згідно технічної інформації на будинок - 14,90 м. Таким чином, розміри ліній фактичного землекористування ОСОБА_1 перевищують довжини ліній вказаних в державному акті, а саме від точки А до точки Г на 0,94 м та від точки Б до точки В на 0,92 м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що при виготовленні технічної документації і оформленні відповідних документів були допущені технічні помилки та порушені норми чинного законодавства, що призвело до зменшення площі земельної ділянки позивача, що не відповідає фактичному розміру її земельної ділянки. У подальшому рішенням Гайсинської міської ради від 21 травня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності позивача на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 , в розмірі 0,0597 га, що позбавляє позивача можливості розпоряджатися належною її земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 316, частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій».

Відповідно до ст.12 Земельного Кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 34 частини першої ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Законодавством передбачена можливість для громадян України набути право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, які раніше надані їм у користування (п. «б», «в» частини першої статті 81 Земельного кодексу України).

Частинами 6, 7, 9, 10 ст.118 Земельного Кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: подання громадянином заяви до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Жодних правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст.186-1 Земельного кодексу України, норми ст.118 Земельного кодексу України не містять.

Отже, Гайсинська міська рада Вінницької області, як орган місцевого самоврядування своїм рішенням 38 сесії 5 скликання від 21 травня 2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності громадян на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства» в порядку ст. ст. 12, 118 Земельного Кодексу України, та ст. ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» затвердила технічну документацію із землеустрою та передала її у власність заявнику з функціональним призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Будь-яких заходів з розробки самої технічної документації із землеустрою, міська рада не вживає та не проводить, скільки це не відноситься до її компетенції.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач  ОСОБА_1  не довела факт порушення її права власності Гайсинською міською радою Вінницької області у зв`язку з затвердженням технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0597 га із кадастровим номером 0520810100:05:004:0120 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та надання її в приватну власність.

Щодо доводів апеляційної скарги в тому, що були допущені помилки під час виготовлення технічної документації із землеустрою, при цьому позивач посилається на дані технічного паспорту від 20 жовтня 2005 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого у її користуванні перебуває земельна ділянка площею 633 кв.м., то апеляційний суд зазначає наступне.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір земельної ділянки, який закріплений за будинком підтверджується технічним паспортом, згідно якого у користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 633 кв.м., є безпідставними з наступних підстав.

Згідно ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр» площа земельної ділянки, її зовнішні межі та розміри відображаються на кадастровому плані земельної ділянки.

Відповідно до ст.198 Земельного кодексу України кадастровий план виготовляється за результатами здійснення кадастрової зйомки.
Одночасно з цим, при складанні технічного паспорта на житловий будинок кадастрова зйомка земельної ділянки не проводиться.

Натомість технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок - це документ, який містить у собі основні відомості про об`єкт нерухомого майна. Технічний паспорт на житловий будинок виготовляється відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року №127, згідно пункту 4 розділу І якої, дія цієї Інструкції не поширюється на проведення інвентаризації земельних ділянок. Під час виконання технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна здійснюється складання схематичних креслень території.

Таким чином, розмір земельної ділянки, яка закріплена за будинком не може підтверджуватися лише технічним паспортом на будинок.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №286/4155/18 (провадження №61-12235св19).

Звертаючись до суду, позивач на підтвердження того, що фактичні розмірі земельної ділянки не відповідають розмірам і площі які зазначені в державному акті, позивач надала Акт комісії Гайсинської міської ради Вінницької області, затверджений 01 липня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зазначений акт комісії Гайсинської міської ради Вінницької області, затверджений 01 липня 2016 року не є належним доказом на підтвердження розміру і конфігурації земельної ділянки позивача, а лише констатує невідповідність фактичних розмірів земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , розмірам земельної ділянки, вказаним в державному акті на право власності, та технічному паспорту на житловий будинок.

Належним чином дослідивши акт від 01 липня 2016 року, суд першої інстанції констатував, що комісією встановлено невідповідність фактичних розміру і конфігурації земельної ділянки позивача, а також, що розміри ліній фактичного землекористування власності ОСОБА_1 перевищують довжини ліній вказаних в державному акті.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача, а також відомостей щодо розміру, площі та меж земельної ділянки, суду не надано.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі підлягали встановленню обставини щодо фактичного розташування земельних ділянок, а саме: фізичні характеристики земельних ділянок (конфігурації, площі, проміри тощо; відповідність фактичного землекористування характеристикам земельних ділянок, визначених правовстановлюючими документами на ці земельні ділянки).

У пункті 6.1 Розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) визначено, що одними із основних завдань земельно-технічної експертизи є:
- визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);
- визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

Отже, для встановлення обставин, чи має місце невідповідність розміру і конфігурації земельна ділянка, необхідно досліджувати землевпорядну документацію, перевірити відповідність фактичного розташування земельної ділянки  ОСОБА_1 відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки, що є компетенцією експертів у відповідній галузі.

Клопотання про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та потребують спеціальних знань у галузі землеустрою, топографії, картографії і геодезії, позивачем та її представником не заявлялось.

Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено достатніми доказами обставини, які мають значення для вирішення цього спору, а саме: чи дійсно є невідповідність фактичним розмірам земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розмірам земельної ділянки, вказаним в державному акті на право власності, та технічному паспорту на житловий будинок.

Доводи апеляційної скарги про непогодження меж земельної ділянки колегія суддів також відхиляє, оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання незаконним рішення місцевої ради про передачу земельної ділянки у власність або користування та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526cво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).

При цьому, як встановлено судом, між позивачем ОСОБА_1 та суміжними землевласниками спір щодо меж земельної ділянки відсутній, а тому відсутність погодження із суміжним землевласником ОСОБА_4 меж земельної ділянки не свідчить про неправомірність рішення міської ради щодо затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку.

У постанові від 07 липня 2021 року у справі №286/4155/18 (провадження №61-12235св19) Верховний Суд зазначав, що законодавство не містить заборони або обмежень на повторне звернення громадян до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із заявами про отримання додатково земельної ділянки, у межах встановлених норм, відповідно до статті 121 ЗК України.

Таким чином, право позивача, яке вона вважає порушеним, може бути захищено шляхом передачі їй у власність частини земельної ділянки, яка не охоплена державним актом, проте вирішення даного питання належить до компетенції органу місцевого самоврядування.

Проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не зверталася до органу місцевого самоврядування для вирішення питання про передачу у власність земельної ділянки, не охопленої виданим на її ім`я державним актом на право власності на землю, або встановлення (зміну) існуючих меж земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не встановлено невідповідність вимогам чинного законодавства рішення 28 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради Вінницької області від 21 травня 2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності громадян на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства» в частині затвердження технічної документації із землеустрою та вирішення питання про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0597 га, тому позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №393064, який видано 29 жовтня 2010 року на підставі рішення Гайсинської міської ради 38 сесії 5 скликання від 21.05.2010 року, на ім`я ОСОБА_1 , задоволенню не підлягають.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що наявність розбіжностей в даних про розміри земельної ділянки, переданої позивачу у власність, з фактичними розмірами земельної ділянки, не є підставою для визнання в судовому порядку недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім`я позивача, а також для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,0633 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, оскільки рішення про передачу у власність позивача земельної ділянки площею 0,0633 га органом місцевого самоврядування не приймалося.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржуване рішення є незаконним, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2023 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.
       
                                                       Міхасішин І.В.