ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року 
м. Київ

справа №640/6432/19
адміністративне провадження № К/990/19069/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:                                                                       
судді-доповідача - Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В., Губської О.А., 

розглянувши у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу за позовом  ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Голови Комісії з припинення Верховного Суду України Соловйової Л.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними, скасування наказу та стягнення заборгованості із заробітної плати, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою  ОСОБА_1 - адвоката Пеліхоса Євгена Миколайовича на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року (головуючий суддя - Кузьмишина О.М., судді: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.) 

І. СУТЬ СПОРУ
1.          У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до суду із позовом до Верховного Суду України, Комісії з припинення Верховного Суду України Соловйової Л.В. , в якому просила:
-визнати протиправними дії голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України з видання наказу про її звільнення;
-скасувати наказ від 13 липня 2018 року №127-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
-стягнути заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі, який відповідає довідці Верховного Суду України про заробітну плату й інші доходи від 08 квітня 2019 року (період - з липня 2018 року по березень 2019 року).
2.          В обґрунтування позовних вимог вказано про порушення процедури звільнення ОСОБА_1 , оскільки її не було повідомлено в установленому порядку про наступне вивільнення та не запропоновано іншої рівноцінної посади. Позивачка звернула увагу, що після 02 червня 2016 року Верховною Радою України не прийнято законів, які встановлюють порядок ліквідації Верховного Суду України. А тому вважає, що 02 червня 2016 року, ухвалюючи зміни до Конституції України в частині правосуддя, законодавець змінив назву найвищого судового органу - "Верховний Суд України" на "Верховний Суд", при цьому не змінив організаційно-правової форми конституційного органу і утворивши ще один орган з такою ж назвою. На думку ОСОБА_1 , зміна назви не є підставою для ліквідації, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зазначила у позові, що Верховний Суд України має перед нею заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 174 634,06 грн., що розрахована згідно із довідкою Верховного Суду України про заробітну плату й інші доходи від 08 квітня 2019 року.

II.ОБСТАВИНИ СПРАВИ
3.           ОСОБА_1 з 22 січня 2010 року працює у Верховному Суді України. 29 березня 2018 року наказом в.о. керівника апарату Верховного Суду України №287/0/16-18 позивачку переведено на посаду головного консультанта відділу інтернет комунікацій управління комунікацій.
4.          На виконання вимог пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» з 21 червня 2018 року розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.
5.          13 липня 2018 року наказом Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії Сердюка В.В. №127-К ОСОБА_1 звільнено з посади головного консультанта відділу інтернет комунікацій управління комунікацій у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України (далі - Наказ №127-К).
6.          Згідно із актом, складеним 16 липня 2018 року, позивачка відмовилась від ознайомлення із Наказом №127-К.
7.          Відповідно до довідки Верховного Суду України від 09 квітня 2019 року, яка підписана в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюком В.І. , ОСОБА_1 працює у Верховному Суді України з 22 січня 2010 року та не була звільнена.
8.          Із долучених до матеріалів справи довідок про заробітну плату й інші доходи від 14 січня 2019 року № 7, від 11 березня 2019 року № 182, від 08 квітня 2019 року б/н, від 01 серпня 2019 року № 21, від 29 жовтня 2019 року №37, від 23 січня 2020 року №24 вбачається, що Верховним Судом України продовжується нарахування ОСОБА_1 заробітної плати.
9.          Із довідки Верховного Суду України від 08 квітня 2019 року б/н вбачається, що заборгованість із виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2019 року становить 174 634,06 грн.
10.          Не погоджуючись із своїм звільненням та невиплаченою заробітною платою, позивачка звернулась до суду.
11.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково.
11.1.          Стягнуто з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 174     634,06 грн.
11.2.          У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
12.          Постановою Верховного Суду від 13 липня 2021 року рішення судів попередніх інстанцій скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заборгованості з заробітної плати у розмірі 174     634,06 грн та у цій частині справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
12.1          В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі №640/6432/19 залишено без змін.

III.ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
13.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково. 
13.1.          Стягнуто з Верховного Суду України в особі Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на користь ОСОБА_5 заборгованість із заробітної плати в розмірі 174 634, 06 грн (сто сімдесят чотири тисячі шістсот тридцять чотири гривні 06 копійок).
13.2.          У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
14.          Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що фактичного звільнення позивачки не відбулося, вона продовжує працювати на своїй посаді, матеріали особової справи не містять акту, що засвідчує факт передачі нею справ і майна у зв`язку зі звільненням. Зважаючи на те, що Верховний Суд України ліквідовано незаконно, юридична особа не припинена та не позбавлена можливості видавати документи, тому довідки в.о. Голови Верховного Суду України щодо заробітної плати позивачки та продовження нею трудових відносин мають враховуватися при вирішенні даної справи.
15.          Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
16.          Суд апеляційної інстанції вказав, що наказ про звільнення позивачки з посади від 13 липня 2018 року № 127-К є чинним та в судовому або іншому порядку не скасований. З 16 липня 2018 року позивач не перебуває в трудових відносинах з Верховним Судом України, тому відсутні підстави для нарахування позивачці заробітної плати.
17.          Також суд апеляційної інстанції зазначив, що довідки про заробітну плату й інші доходи ОСОБА_1 , видані та підписані в.о. Голови Верховного Суду України, не відповідають вимогам статей 73-75 КАС України, а тому не можуть бути враховані як докази.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
18.          Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення, залишивши в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року.
19.           Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
20.          У касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, не врахував висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14 та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 березня 2018 року у справі №820/11570/15, в частині застосування положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.
21.          Також скаржник наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування положень частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України в частині того, які дії охоплюються поняттям «управління справами юридичної особи» та чи охоплюється такою діяльністю підписання довідки про розмір заборгованості із заробітної плати.
22.          Відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу, передбаченим статтею 338 КАС України.

V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
23.          Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
24.          Відповідно до частини другої статті 125 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.
25.          Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.
До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
26.          Частиною п`ятою статті 111 ЦК України визначено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.
27.          Частиною першою статті 235 КЗпП України, визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
28.          Відповідно до частин другої - третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
29.          Пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII) встановлено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу.
30.          Згідно зі статтею 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
31.           Положеннями пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
32.          Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону). 
33.          Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
34.          Статтею 89 Закону № 889-VIII визначено, що державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

У разі якщо через невиконання обов`язку щодо передачі справ і майна створено істотну загрозу публічним інтересам, особа може бути притягнена до відповідальності згідно із законом.

VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
35.          Частинами першою - третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1,4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
36.          Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, перегляд оскаржуваного судового рішення буде здійснюватися Верховним Судом в межах доводів касаційної скарги.
37.          Колегія суддів Верховного Суду наголошує, що у цій справі вже вирішено позовні вимоги щодо протиправності дій голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України із видання наказу про звільнення та позовні вимоги щодо законності наказу від 13 липня 2018 року №127-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено. У цій частині позовних вимог вказані судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 13 липня 2021 року.
38.          В частині позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд касаційної інстанції направив цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
39.          Отже, спірні правовідносини, яким надається правова оцінка Верховним Судом у цьому касаційному провадженні, виникли з приводу стягнення з Верховного Суду України заборгованість із заробітної плати державного службовця за час вимушеного прогулу у розмірі, який відповідає довідці Верховного Суду України про заробітну плату й інші доходи від 08 квітня 2019 року (період з липня 2018 року по березень 2019 року).
40.          Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій, всупереч вимогам статей 74, 90 КАС України, не надано жодної оцінки твердженням Голови комісії з припинення Верховного Суду України Соловйової Л.В. щодо недопустимості як доказу довідки Верховного Суду України про заробітну плату й інші доходи ОСОБА_1 від 08 квітня 2019 року, якою підтверджено розмір спірної заборгованості та яка підписана в.о. Голови Верховного Суду України.
41.          В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що довідки, які видані за підписом в.о. Голови Верховного Суду України, враховуючи і довідку від 08 квітня 2019 року, не можуть братись до уваги при вирішенні даного спору, оскільки саме Комісія з припинення Верховного Суду України, відповідно до прийнятих на себе зобов`язань, здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду, при цьому розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень комісії. Відтак, винятково комісія з припинення Верховного Суду України уповноважена видавати відповідні довідки. Верховний Суд погоджується із цим висновком з огляду на наступне.
42.          Конституційний Суд України 18 лютого 2020 року ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1401), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 „та ліквідуються" в частині Верховного Суду України.
43.          Зазначеним пунктом 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" до визнання його неконституційним в частині передбачалось, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
44.          Ухвалюючи таке рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016, від 30 січня 2016 року №2-в/2016.
45.          Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова „України" - власної назви держави - із словесної конструкції „Верховний Суд України".
46.          Конституційний Суд України вважає, що Закон № 1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом №1401 продовжує діяти під назвою „Верховний Суд".
47.          Таким чином, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" неконституційними не визнавались, зокрема й в частині припинення діяльності Верховного Суду України, хоча в конституційному поданні питання про таку вимогу ставилось. Отже, таким Конституційний Суд України фактично визнав, що припинення діяльності Верховного Суду України є конституційним, крім того прямо вказав, що лише судді цього Суду мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду, зрозуміло ж у складі Верховного Суду.
48.          Також у резолютивній частині свого Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.
49.          Вказаний висновок Конституційного Суду підтримав ЄСПЛ у справі «Гуменюк та інші проти України» (Заява № 11423/19). 
50.          Згідно зі статтею 152 Конституції України закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
51.          Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.
52.          Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта (Рішення Конституційного Суду України у справі №1-31/2000 від 14 грудня 2000 року).
53.          Таким чином, обов`язком Верховної Ради України згідно зі конституційно встановленою законодавчою процедурою для належної реалізації Закону № 1401 необхідно внести відповідні зміни до нього у зв`язку з визнанням неконституційними його окремих положень.
54.          Сама юридична сила рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень закону зобов`язує органи державної влади вчинити дії, спрямовані на приведення законодавства у відповідність з новою редакцією «базового» закону. З метою юридичного регулювання функціонування найвищого суду у системі судоустрою України законодавець має визначити спосіб, який з метою забезпечення інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади повинен вирішити питання переходу суддів Верховного Суду України у Верховному Суді, а також визначитися щодо способу припинення юридичної особи Верховного Суду України.
55.          В свою чергу наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобіганню неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України, не було скасовано.
56.          Визнання положення пункту 7 розділу XII щодо слів "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не обумовлюють автоматично нелегітимність вказаного Наказу як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням (пункт 19 частина перша статті 4 КАС України).
57.          Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедури припинення юридичної особи.
58.          Питання інституційного дуалізму Верховного Суду України та Верховного Суду має бути вирішено парламентом шляхом прийняття відповідного закону, про що зазначалося вище.
59.          Вказана правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 826/15959/18.
60.          Враховуючи вказану правову позицію, варто зазначити, що з 21 червня 2018 року згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис 10701100010024389), Верховний Суд України (ЄДРПОУ 00019034) знаходиться у стані припинення. У графі відомості про керівника юридичної особи зазначено: «Гуменюк Василь Іванович, керівник». Разом з цим у графі «відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у т.ч. підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації, тощо зазначено «Соловйова Любов Володимирівна - голова комісії з припинення».
61.          Приписами статті 105 ЦК України чітко визначено, що саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. 
62.          Отже, дієздатність юридичної особи здійснюється через комісію з припинення діяльності управління, а дії комісії розглядаються, як дії самої юридичної особи. 
63.          Таким чином, спірна довідка не може братись до уваги при вирішенні цього спору, оскільки саме Ліквідаційна комісія з припинення Верховного Суду України відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду. При цьому розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень саме Ліквідаційної комісії.
64.          Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 08 вересня 2022 року у справі №640/27288/20 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України в особі виконуючого обов`язки Голови Верховного Суду України Гуменюка В.І., Комісії з припинення Верховного Суду України в особі Голови - Соловйової Л.В., Державної казначейської служби, за участю третьої особи - Верховного Суду, про стягнення заборгованості із заробітної плати (за період - з квітня 2019 року по 31 жовтня 2020 року).
65.          За таких обставин та правового врегулювання, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в.
66.           З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для     скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
67.          Доводи скаржниці про необхідність застосування до спірних правовідносин висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14 та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 березня 2018 року у справі №820/11570/15, в частині застосування положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, є необґрунтованими. Вказані висновки стосуються питання законності звільнення, однак, наразі колегія суддів Верховного Суду надає правову оцінку лише вимогам про стягнення заборгованість із заробітної плати.
68.          Інші ж доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
69.          Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

VII. СУДОВІ ВИТРАТИ 
70.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року у справі 640/6432/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                    О.В. Калашнікова

                                                                                                              М.В. Білак

                                                                                                    О.А. Губська