Постанова                                      
Іменем України                                 
 
03 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 370/2796/20
провадження № 61-13195св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня           2021 року у складі судді Тандира О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року у складі колегії суддів: Гуля В. В.,                 Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до            ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину.
Позовна заява мотивована тим, що вона відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 244929 від 03 березня         2009 року на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2009 року              № 202 набула у власність земельну ділянку площею 0,9667 га з кадастровим номером №3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада.
Зазначала, що вказана земельна ділянка з 2010 по 2013 року була предметом судового спору за позовом міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП Макарівське лісове господарство, Макарівської РДА Київської області до ОСОБА_1 та інших відповідачів про визнання незаконними державних актів на право власності на земельні ділянки, недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та повернення їх до державної власності. 
Ухвалою місцевого суду від 06 квітня 2010 року у межах вказаної судової справи на вищевказану земельну ділянку було накладено арешт у якості заходу забезпечення позову. 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 28 грудня  2011 року у задоволенні вимог позивача було відмовлено у повному обсязі, з чим погодилися також суди апеляційної та касаційної інстанції (рішення Апеляційного суду Київської області у справі №22ц-2025/12 від 03 квітня  2012 року; ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-19547св12 від 05 червня 2013 року).
Вказувала, що у 2011 році ОСОБА_2 висловив бажання придбати в неї вказану земельну ділянку, внаслідок чого 27 грудня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О. Е., зареєстрований в реєстрі за № 7797.
Відповідно до пункту 1 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року сторони зобов`язувались в строк до 27 березня 2012 року укласти основний договір купівлі-продажу земельних ділянок.
Відповідно до пункту 2.6. попереднього договору купівлі-продажу                       від 27 грудня 2011 року ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання зняти з вищезазначених земельних ділянок заборону (арешт), для чого вона видала відповідачу довіреність на право представлення її інтересів. 
Окрім того вона передала оригінали державних актів на землю серії                  ЯЖ № 244929, ЯЖ № 244930 на підтвердження своїх намірів укласти в майбутньому договір купівлі-продажу землі.
У вказаний в попередньому договорі від 27 грудня 2011 року строк          ОСОБА_2 не зняв із земельних ділянок арешт, укладення основного договору не ініціював, таким чином відмовившись від виконання умов попереднього договору в односторонньому порядку.
Відповідно до пункту 3 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року у випадку, якщо основний договір не буде укладено в зазначений термін з причин, які не залежать від волі сторін, за згодою сторін термін оформлення основного договору продовжується на строк за домовленістю сторін.
Проте, вона жодних домовленостей про продовження дії попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року з ОСОБА_2 не підписувала, а отже зобов`язання, встановлене попереднім договором (укласти основний договір), припинилось 28 березня 2012 року.
У вересні 2020 року вона, бажаючи скористатись своїм правом розпорядитись своєю власністю, знайшла покупця земельних ділянок за вигідною для неї ціною.
02 жовтня 2020 року вона звернулась до Макарівського районного суду Київської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову у справі № 2-177/11 та для того, щоб не втратити покупця за час, поки суд буде розглядати вказане клопотання, 21 жовтня 2020 року уклала попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_4 .
Відповідно до пункту 2.1. попереднього договору купівлі-продажу                        від 16 жовтня 2020 року продавець має намір продати, а покупець купити нерухоме майно, що є предметом цього договору, за ціною, що буде еквівалентною 30 394,40 доларів США. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основних договорів покупець передав позивачу завдаток в розмірі 5 000 доларів США.
Позивач вказувала, що 12 жовтня 2020 року очевидно після того, як         ОСОБА_2 дізнався про те, що вона розпочала процедуру про зняття арешту, останній приїхав до позивача особисто та почав вимагати передання земельних ділянок та погрожувати. 
ОСОБА_2 вимагав віддати землю «по-хорошому», погрожував застосувати щодо неї «відповідні заходи впливу», вимагав «добре усвідомити наслідки своїх дій» і «погоджуватися вирішити питання мирно», поки він це пропонує, казав «зробити правильний вибір, від якого життя буде безпечним та приємним» і висловлював інші подібні фрази, спрямовані на погрози та залякування з метою отримати майно позивача у власність.
Позивач повідомила ОСОБА_2 , що не має більше наміру продавати йому земельні ділянки. Окрім цього, ОСОБА_2 їй була надана письмова заява-повідомлення, у якій останній вимагав від неї з`явитись 15 жовтня  2020 року за вказаною адресою для укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок. У заяві містяться погрози застосування певних засобів впливу до неї, якщо вона не погодиться відчужити земельні ділянки.
У зв`язку з наведеним нею була подана заява про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 189 КК України (вимагання), до Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області.
15 жовтня 2020 року нею було направлено поштою ОСОБА_2 відповідь на його заяву, в якій вона повідомила про припинення між ними зобов`язань за попереднім договором від 27 грудня 2011 року та просила повернути державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 244929 та ЯЖ № 244930 і припинити шантаж.
Як вказувала позивач, ОСОБА_2 достеменно було відомо про відсутність у неї волі та волевиявлення відчужувати йому земельної ділянки.
Разом з тим, 18 лютого 2020 року, готуючись до укладення основного договору купівлі-продажу з покупцем ОСОБА_4 , вона дізналась, що її земельна ділянка вже продана ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі продажу від 16 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гембарською С .І., зареєстрованого у реєстрі за № 929, та договору купівлі-продажу від 17 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І. зареєстрованого у реєстрі за № 930.
Ознайомившись з матеріалами нотаріальної справи, вона дізналась, що земельні ділянки, в тому числі і та, що є предметом даного спору, без її згоди та відома були продані від її імені нібито її представником ОСОБА_2 своєму братові ОСОБА_2 .
Підставою для такого представництва стала довіреність від 27 грудня         2011 року, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Орловською О. Е., зареєстрована в реєстрі за № 7798, якою вона нібито уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_2 вчиняти від її імені юридично значущі дії. З тексту довіреності вбачається, що вона видана строком на 10 років та дійсна до 27 грудня 2021 року.
Вказувала, що пам`ятає лише факт укладення довіреності на виконання пункту 2.6. попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання зняти з земельних ділянок заборону (арешт), а вона видала довіреність на право представлення її інтересів.
При цьому ОСОБА_1 зазначала, що не пам`ятає укладення довіреності на вчинення юридичних дій з її майном строком аж на 10 років, інакше б відкликала її. За першої змоги, 19 листопада 2020 року, вона припинила дію вказаної довіреності.
Крім того, посилалась на те, що відповідачі діяли недобросовісно, на шкоду її інтересам. При цьому договір доручення на відчуження земельних ділянок з відповідачами не укладала, довіреність не наділяла останніх повноваженнями розпоряджатись її власністю.
Відповідачі, керуючись довіреністю, де вони обидва зазначені як представники, вчинили правочин у своїх інтересах. Один представник продав майно довірителя іншому представнику (своєму брату), навіть не запитавши згоди довірителя, на власний розсуд визначивши ціну, занизивши її. Відповідачі достовірно знали про небажання позивача відчужувати земельні ділянки ОСОБА_2 .
У зв`язку з тим, що земельні ділянки вибули з її власності всупереч її волі на підставі недійних правочинів, вона змушена звернутись до суду з позовом для захисту своїх прав.
Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9667 га з кадастровим номером № 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область Макарівський район Колонщинська сільська рада, від 16 листопада 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстрований у реєстрі за № 929; 
повернути сторони вказаного договору купівлі-продажу у попередній стан шляхом визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І., індексний номер: 55171882 від 16 листопада 2020 року;
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського В. С., індексний номер: 55672551 від 14 грудня 2020 року.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня  2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду      від 14 липня 2022 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили із того, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, а також враховуючи презумпцію правомірності правочину (договору доручення та виданій на підставі нього довіреності), відсутні підстави вважати, що у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на вчинення оспорюваних договорів купівлі-продажу.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У грудні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, провадження № 61-11797св18,                 31 травня 2022 року у справі № 638/20248/19, провадження № 61-19696св21, від 30 березня 2020 року у справі № 387/554/18, провадження № 61-4716св19, від 27 листопада 2019 року у справі № 182/5322/18, провадження                         № 61-15318св19, від 06 березня 2019 року у справі № 145/374/17, провадження № 61-46341св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що між нею та відповідачем не було досягнуто жодних домовленостей про продовження дії попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня         2011 року, а тому зобов`язання, встановлені вказаним договором, припинились 28 березня 2012 року.
Зазначає, що відповідачу було відомо про відсутність у неї волі та волевиявлення щодо відчуження спірної земельної ділянки.
Судами не було належним чином враховано, що договір відчуження земельної ділянки укладався ОСОБА_2 на користь свого брата ОСОБА_2 через 8 років після отримання довіреності.
Крім того, вказує, що наявність довіреності не спростовує відсутності її волевиявлення на укладення оспорюваного правочину, що є підставою для визнання його недійсним.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 від ОСОБА_2 , у якому вказано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 була власником земельної ділянки площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером №3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серія                 ЯЖ № 244929 від 03 березня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 010933000126. Вказану земельну ділянку вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2009 року № 202.
27 грудня 2011 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О. Е. та зареєстрований в реєстрі за                 № 7797.
Відповідно до пункту 1 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року сторони зобов`язувались в строк до 27 березня 2012 року укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, в тому числі і з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027.
Відповідно до пункту 2.4 попереднього договору купівлі-продажу                 ОСОБА_2 до підписання договору передав, а позивач прийняв забезпечувальний платіж у розмірі 160 000 грн, в рахунок оплати ціни продажу.
Згідно з пунктом 2.6. попереднього договору купівлі-продажу ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання зняття заборони та підготовки усіх необхідних документів для укладення основного договору, у зв`язку із чим позивач ОСОБА_2 передала оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язалася видати відповідну довіреність.
Відповідно до пункту 3 попереднього договору у випадку, якщо основний договір не буде укладено в зазначений термін з причин, які не залежать від волі сторін, за згодою сторін термін оформлення основного договору продовжується на строк за домовленістю сторін.
27 грудня 2011 року позивач довіреністю уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_2 представляти її інтереси в усіх державних громадських, господарських та інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності, в тому числі в усіх правоохоронних органах, прокуратурі, органах державної влади та місцевого самоврядування, у державних нотаріальних конторах чи у приватних нотаріусів, з питань користування та розпорядження (в тому числі продажу за ціну та на умовах на їх розсуд, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку за моїми зобов`язаннями та зобов`язаннями третіх осіб), належними мені на праві власності земельними ділянками, які розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, в тому числі і з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, цільове призначення - ведення індивідуального садівництва.
Згідно довіреності позивач уповноважила відповідачів: подавати від її імені заяви, в тому числі заяву про її сімейний стан та про належність їй майна на праві особистої власності, подавати довідки та інші документи, отримувати необхідні довідки та документи, пов`язані з користуванням та розпорядженням земельними ділянками, представляти її інтереси у відповідних уповноважених органах, зокрема в органах нотаріату, в органах місцевого самоврядування та органах реєстрації нерухомого майна, тощо, вирішувати питання щодо виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки (їх дублікатів), укладати цивільно-правові угоди щодо розпорядження земельним ділянками, в тому числі укладати договори іпотеки, договори про задоволення вимог, договори поруки та ін., отримувати грошові суми за цими угодами, розписуватися за неї, сплачувати належні з неї платежі, пов`язані з користуванням та розпорядженням земельними ділянками, вести від її імені усі судові справи в усіх судових установах тощо.
Вказана довіреність видана терміном на десять років та дійсна до 27 грудня 2021 року та посвідчена приватним нотаріусом КМНО Орловською О. Е., зареєстрована в реєстрі за № 7798.
В подальшому, 12 жовтня 2020 року ОСОБА_2 позивачу була подана письмова заява-повідомлення, в якій останній вимагав від ОСОБА_1 з`явитись 15 жовтня 2020 року за відповідною адресою для укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок.
15 жовтня 2020 року позивачем було направлено поштою ОСОБА_2 відповідь на його заяву, в якій ОСОБА_1 повідомила про припинення між ними зобов`язань за попереднім договором від 27 грудня 2011 року та просила повернути державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 244929 та ЯЖ № 244930 та припинити шантаж.
21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , як продавець, уклала попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_4 , як покупцем, відповідно до пункту 2.1 якого сторони у строк до 16 жовтня 2021 року зобов`язуються укласти та оформити договори купівлі-продажу земельних ділянок, зокрема і ділянки площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, за ціною, що буде еквівалентною                  15 197,40 доларів США
 
Згідно пункту 2.2 договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основних договорів покупець передав позивачу завдаток в розмірі 5 000 доларів США, про що також свідчить її розписка.
16 листопада 2020 року між позивачем, від імені якої на підставі довіреності від 27 грудня 2011 року діяв ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером №3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І., зареєстрований у реєстрі за № 929.
Згідно з пунктом 2.1 договору сторони домовилися, що вартість відчужуваної земельної ділянки становить 80 000 грн. А згідно з пунктом 2.3 договору згідно звіту з експертної грошової оцінки ринкова вартість земельної ділянки складає 252 376 грн.
Відповідно до пункту 3.1 договору продавець свідчить, що земельна ділянка, що відчужується, до моменту укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не передана як внесок до статутного капіталу юридичної особи, іншим способом не відчужена, під арештом не перебуває, судового спору щодо неї, прав третіх осіб у зв`язку із наймом, орендою, тимчасовим використанням, щодо зазначеної ділянки немає.
Як передбачено пунктом 6.8 договору сторони цього договору стверджують, що цей договір не приховує інший правочин, вчинений з метою створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором.
Пунктом 6.10 договору передбачено, зміст статей 182, 229-231, 233-236, 377, 632, 655, 665, 668 ЦК України, а також окремих норм ПК України, СК України та ЗК України сторонам роз`яснено.
Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, про що свідчить інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно.
Як вбачається з витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей          19 листопада 2020 року за заявою позивача припинено дію її довіреності           від 27 грудня 2011 року.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно станом на 17.12.2020 року земельна ділянка площею 0,9667 га для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027 у власності ОСОБА_2 відсутня.

 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав 
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просила на підставі, у тому числі, статей 203, 215, 232, 238 ЦК України, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, вчинений її представником всупереч її волі внаслідок зловмисної домовленості між відповідачами.
За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК Українидля визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі                                  № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).
За змістом статей 244, 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із того, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, а також враховуючи презумпцію правомірності правочину (договору доручення та виданій на підставі нього довіреності), відсутні підстави вважати, що у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на вчинення оспорюваних договорів купівлі-продажу.
Колегія суддів не може погодитись із вказаними висновками з огляду на таке.
З матеріалів вбачається та встановлено судами, що 27 грудня 2011 року між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О. Е., та зареєстрований в реєстрі за                 № 7797.
Відповідно до пункту 1 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року сторони зобов`язувались в строк до 27 березня 2012 року укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, в тому числі і з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027.
Відповідно до пункту 3 попереднього договору у випадку, якщо основний договір не буде укладено в зазначений термін з причин, які не залежать від волі сторін, за згодою сторін термін оформлення основного договору продовжується на строк, за домовленістю сторін.
 
Отже, укладаючи попередній договір купівлі-продажу, сторони погодили строк, до якого має бути укладено основний договір-купівлі продажу, тобто до 27 березня 2012 року, та визначили умови, за якими продовжується термін його укладення у разі його неукладення у вказаний строк.
Суди не звернули уваги на те, що матеріали справи не містять доказів погодження сторонами нового терміну укладення основного договору купівлі-продажу після спливу строку, визначено у попередньому договорі купівлі-продажу.
При цьому, вказуючи на відсутність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу від 16 листопада 2020 року недійсним, суди також вказували, що дії, вчинені ОСОБА_2 , як представником            ОСОБА_1 , були визначені довіреністю та відповідали її внутрішній волі.
Разом із тим, суди не звернули уваги на те, що 15 жовтня 2020 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Гавулою В. В. на адресу ОСОБА_2 було направлено лист, у якому вказано, що зобов`язання, які виникли на підставі попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, припинились 27 березня 2012 року. Попередній договір купівлі-продажу не містить положень про його автоматичну пролонгацію, а про продовження строку дії попереднього договору сторони не домовлялись. Також просила ОСОБА_2 повернути правовстановлюючі документи на земельні ділянки.
Отже, до укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 останній був обізнаний про відсутність волевиявлення позивача щодо укладення з ним договору купівлі-продажу.
Крім того, з пункту 2.3 попереднього договору купівлі-продажу вбачається, що дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222782600:05:050:0027 та 3222782600:05:050:0028, які є предметом вказаного договору, мали набутись покупцем за 160 000 грн.
Разом із тим, 21 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровими номерами 3222782600:05:050:0027 та 3222782600:05:050:0028.
Пунктом 2.1 визначено, що дві земельні ділянки ОСОБА_1 мала продати за 30 394,40 доларів США.
Також ОСОБА_1 надано суду звіт з експертної грошової оцінки земельної ділянки від 31 серпня 2020 року, з якого вбачається, що ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027без ПДВ складає 252 376 грн. Згідно зі звітом з експертної грошової оцінки земельної ділянки від 31 серпня 2020 року вбачається, що ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3222782600:05:050:0028без ПДВ складає 252 376 грн.
Суди під час розгляду справи не приділили належної уваги тому, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, яка відчужена на користь ОСОБА_2 його братом ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , продана представником за довіреністю, виданою більше ніж вісім років тому, за значно нижчою вартістю ніж така визначена у попередньому договорі купівлі-продажу земельних ділянок від 21 жовтня 2020 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 через значний проміжок часу після припинення зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, та звіті з експертної грошової оцінки земельної ділянки від 31 серпня 2020 року, позивач повідомляла ОСОБА_2 про своє небажання укладати з ним договір купівлі-продажу земельної ділянки та про припинення зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу, укладеним 27 грудня 2011 року, новий строк дії якого між сторонами не був погоджений. У зв`язку з наведеним не з`ясували, чи діяли ОСОБА_2 , як представник позивача, та його брат ОСОБА_2 добросовісно, чи відсутня між ними зловмисна змова щодо укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки всупереч інтересам ОСОБА_1 , як її власниці. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
З урахуванням викладеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що оспорюваний правочин відповідає інтересам позивача та її внутрішній волі є передчасними.
Пунктом 1 частини третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
Враховуючи те, що апеляційний суд наділений достатніми процесуальними повноваженнями щодо дослідження доказів та встановлення обставин, з урахуванням принципу процесуальної економії, Верховний Суд вважає, що справу доцільно направити на новий апеляційний розгляд для усунення вищезазначених порушень.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати подані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, встановити, чи існувала зловмисна домовленість між ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , чи відповідає правочин, вчинений ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , її волевиявленню та інтересам та ухвалити судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                        С. Ф. Хопта
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович