ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року		Справа № 300/4028/21 пров. № СК-А/857/12601/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Затолочного В.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2022 року (суддя Кафарський В.В., м.Івано-Франківськ, повний текст складено 4 серпня 2022 року), -
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУПФ) якому просив:
1) визнати неправомірною відмову відповідача у не зарахуванні позивачу до загальною трудового стажу, пільгового стажу та призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2;
2) зобов`язати ГУПФ зарахувати позивачу до загального трудового стажу період навчання у СПТУ-1 м. Мукачево Закарпатської області з 01.09.1980 по 28.08.1981, а також роботу на посаді помічник бурильника в період роботи ОСОБА_1 у:
- Товаристві з обмеженою відповідальністю «Содружество-Радужний-2» (далі – ТОВ) з 16.05.2005 по 22.10.2008, з 07.04.2009 по 12.11.2009, з 10.02.2010 по 09.07.2010, з 01.10.2010 по 04.04.2011;
- Товаристві з обмеженою відповідальністю «Нєдра» (далі – ТОВ-1) з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.12.2013,  з 01.01.2014 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 30.06.2014; 
- Товаристві з обмеженою відповідальністю «СК Нєдра» (далі – ТОВ-2) з 01.01.2020 по 01.02.2021;
3) зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 стаж роботи в шкідливих умовах праці, а саме роботу в:
- ТОВ у період з 16.05.2005 по 22.10.2008, з 07.04.2009 по 12.11.2009, з 10.02.2010 по 09.07.2010, з 01.10.2010 по 04.04.2011 посаді помічник бурильника, яка передбачена Списком №2;
- ТОВ-1 у період 16.01.2015 по 25.11.2015, з 02.01.2018 по 22.11.2018, з 26.03.2019 по 14.08.2019 на посаді помічник бурильника, яка передбачена Списком №2; 
- ТОВ-2 з 01.08.2013 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 29.06.2014, з 26.11.2015 по 08.11.2016, з 16.10.2019 по 01.02.2021 на посаді помічник бурильника, яка передбачена Списком №2;
4) зобов`язати відповідача призначити та виплачувати з 17.02.2021 пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ  про відмову у призначенні пенсії від 24.03.2021 №576 (далі – Рішення №576). Зобов`язано ГУПФ зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 16.05.2005 по 22.10.2008, з 07.04.2009 по 12.11.2009, з 10.02.2010 по 09.07.2010 в ТОВ; з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 30.06.2014 в ТОВ-1; з 01.01.2020 по 01.02.2021 в ТОВ-2 та  з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.01.2013, з 01.02.2013 по 12.07.2013, з 01.08.2013 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 29.06.2014, з 30.06.2014 по 15.01.2015, з 16.01.2015 по 25.11.2015,' з 26.11.2015 по 08.11.2016, з 02.01.2018 по 22.11.2018, з 26.03.2019 по 14.08.2019 - в ТОВ-1 та в ТОВ-2 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV). Зобов`язано ГУПФ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 15.03.2021, за результатами розгляду якої було прийнято оскаржуване Рішення №576, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
В апеляційній скарзі вказує, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії на пільгових умовах, так як за періоди роботи позивача у ТОВ, ТОВ-1 та ТОВ-2 немає відомостей про сплачені страхові внески, відсутні відомості про атестації робочих місць, у довідці про підтвердження пільгового стажу не зазначено дату звільнення відповідно до наказу від 2021 року.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Часткового задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно не зарахував позивачу до страхового стажу спірні періоди його роботи та відмовив у призначенні пенсії. Однак зважаючи на те, що суд не може перебирати на себе компетенцію суб`єктів владних повноважень (у цьому конкретному випадку пенсійного органу) та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії, ГУПФ зобов`язане повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.
Такі висновки суду першої інстанції, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В іншій частині - щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся 15.03.2021 у Відділ обслуговування громадян №10 (сервісний центр) ГУПФ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
Управлінням пенсійного забезпечення ГУПФ прийнято Рішення №576, яким відмовлено у призначенні пенсії, оскільки не зараховано до страхового стажу позивача періоду його роботи з 16.05.2005 по 22.10.2008, з 07.04.2009 по 12.11.2009, з 10.02.2010 по 09.07.2010 в ТОВ; з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 30.06.2014 в ТОВ-1; з 01.01.2020 по 01.02.2021 в ТОВ-2 та  з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.01.2013, з 01.02.2013 по 12.07.2013, з 01.08.2013 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 29.06.2014, з 30.06.2014 по 15.01.2015, з 16.01.2015 по 25.11.2015,' з 26.11.2015 по 08.11.2016, з 02.01.2018 по 22.11.2018, з 26.03.2019 по 14.08.2019 - в ТОВ-1 та в ТОВ-2, так як відсутні відомості про сплату страхових внесків компетентними органами держави на території якої працювала особа та через відсутність атестації робочих місць.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Статтею 1 вказаного Закону № 1058-IV встановлено, що страхові внески – кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники – роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
За змістом частин 1, 10, 12 статті 20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з оскаржуваним Рішенням №576 відповідач стверджує, що документально підтверджений загальний (страховий) стаж ОСОБА_1 становить 19 років 2 місяці, що є недостатнім для призначення пенсії за віком за нормами Закону №1058-IV у віці 60 років.
Як уже вказано вище, період роботи з 16.05.2005 по 22.10.2008, з 07.04.2009 по 12.11.2009, з 10.02.2010 по 09.07.2010 в ТОВ; з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 30.06.2014 в ТОВ-1; з 01.01.2020 по 01.02.2021 в ТОВ-2 відповідач не зарахував до страхового стажу позивача у зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували сплату страхових внесків (зборів) до відповідного фонду Держави СНД за періоди роботи на території російської федерації (далі – рф).
Разом з тим, записами трудової книжки НОМЕР_1 від 01.12.1981 підтверджується, що позивач з 16.05.2005 по 22.10.2008, з 07.04.2009 по 12.11.2009, з 10.02.2010 по 09.07.2010 працював в ТОВ; з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 30.06.2014 в ТОВ-1; з 01.01.2020 по 01.02.2021 в ТОВ-2 на посаді помічника бурильника (а.с.20-40).
З долученої до матеріалів справи довідок, виданих Архівним відділом адміністрації міста Радужний та ТОВ-1, вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював на цих підприємствах з 16.05.2005 по 01.02.2021, а з його заробітної плати проводились відрахування в пенсійний фонд рф.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі – Угода; Україна вийшла із вказаної Угоди згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328; за призначенням пенсії позивач звернувся ще 15.03.2021; відтак, до 29.11.2022, як ГУПФ так і суд апеляційної інстанції враховує норми вказаної Угоди в межах спірних відносин) пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Також Верховний Суд у постановах від 27 березня 2018 року у справі №208/6680/16-а, 24 травня 2018 року у справі №480/12392/16-а, 31 жовтня 2019 року у справі №226/1994/17, неодноразово вказував на те, що відповідно до статті 106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому особа не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, на якому вона працює.
Враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду, суд першої інстанції вірно вказав на те, що відмова відповідача зарахувати період роботи з 16.05.2005 по 22.10.2008, з 07.04.2009 по 12.11.2009, з 10.02.2010 по 09.07.2010 в ТОВ; з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 30.06.2014 в ТОВ-1; з 01.01.2020 по 01.02.2021 в ТОВ-2 до загального страхового стажу позивача є протиправною, адже несплата страхувальником страхових внесків не може порушувати право позивача на соціальний захист.
Щодо не зарахування періодів роботи до пільгового стажу з 27.01.2012 по 14.03.2012, з 11.09.2012 по 31.01.2013, з 01.02.2013 по 12.07.2013, з 01.08.2013 по 19.04.2014, з 25.04.2014 по 29.06.2014, з 30.06.2014 по 15.01.2015, з 16.01.2015 по 25.11.2015, з 26.11.2015 по 08.11.2016, з 02.01.2018 по 22.11.2018, з 26.03.2019 по 14.08.2019 - в ТОВ-1 та в ТОВ-2 через відсутність матеріалів атестації робочих місць, то слід звернути увагу на наступне.
Так, пунктом 3 «Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», який затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі – МЮУ) 01.12.2005 за №1451/11731; далі – Порядок №383) встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.
Атестація робочих місць відповідно до «Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442 (далі – Порядок №442) та «Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці», затверджених постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 №41 (далі – Методичні рекомендації) передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.
Своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.
При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 2, робоче місце по якій підлягає атестації, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.
Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.
Частинами першою та другою статті 153 КЗпП установлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про охорону праці» працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року, в результаті розгляду справи №520/15025/16-а дійшла висновку про те, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-XII) – «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).
На працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.
Отже, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні зазначила, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що атестація робочого місця є важливим елементом запобігання порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, зазначаючи, що пільгова пенсія призначається за результатами атестації робочих місць, держава не повинна покладати відповідальність за непроведення атестації, та, відповідно, надмірний тягар на пенсіонера.
Таким чином, не зарахування періодів роботи до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку із відсутністю документів про результати атестації робочих місць не є належною підставою для включення спірних періодів роботи позивача до пільгового стажу.
Водночас, зважаючи на те, що основним документом для підтвердження стажу роботи при вирішенні питання про призначення пенсії є трудова книжка, яка містить записи про спірні періоди роботи, відсутність пільгової довідки та атестації робочого місця не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні до пільгового стажу певних періодів роботи.
Крім того, разом із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 подано до пенсійного органу інші підтверджуючі довідки про характер виконуваної роботи, що не заперечується відповідачем.
Відтак, встановивши, що відповідач безпідставно не зарахував позивачу до страхового стажу спірні у Рішенні №576 періоди його роботи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо скасування Рішення №576, зобов`язання відповідача зарахувати вказані період роботи до страхового стажу ОСОБА_1 та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої у цих судових рішеннях.
Наведені ж в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний