ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/231/19  Номер провадження 22-ц/814/2380/23	Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Пилипчук Л.І., Дряниці Ю.В.
розглянула в письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення  Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Куц Т.О., по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:
            
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позову вказала, що сімейне життя не склалося, вони, як подружжя, втратили почуття любові один до одного, мають різні погляди на подальше життя, фактично не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо на даний час. Перебування у шлюбі є недоцільним та неможливим. Подальше перебування в шлюбі не відповідає інтересам обох сторін, може призвести до постійних сварок і конфліктів, які остаточно зруйнують повагу один до одного. Спору щодо поділу майна та місця проживання дітей подружжя немає. Позивачка просить не застосовувати заходи щодо примирення подружжя, оскільки вони не будуть результативними. 
Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 18.10.2019 р. позов задоволено та шлюб, зареєстрований 09 вересня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 334, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,- розірваний.
Не погоджуючись з даним рішенням відповідач подав заяву про його перегляд, в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 284 ЦПК України.
Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 27.05.2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18.10.2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, відповідачем ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення внаслідок порушення норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, просить його скасувати та направити справу на новий розгляд.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що йому не було відомо про ухвалення рішення про розірвання шлюбу. В зв`язку з тим, що він перебував на службі в ЗСУ, він вимушений був звернутися до адвоката, проте він участі у розгляді заяви про перегляд заочного рішення не приймав, даних стосовно того, що він перебуває на військовій службі, не надав. 
Розгляд справи апеляційним судом проводиться у письмовому провадженні з урахуванням приписів ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369, п.4 ч. 6 ст. 19, ч. 13 ст. 7, практики ЄСПЛ, без повідомлення (виклику) учасників справи.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Матеріалами справи підтверджено, що з 09.09.2005 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області складено відповідний актовий запис за номером 334.
Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сімейно-шлюбні відносини сторони припинили, на час розгляду справи проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Збереження сім`ї та примирення між ними не є можливим.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. з огляду на таке.
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).
Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.
За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Позивачка, звертаючись до суду з цим позовом зазначила, що сімейне життя між нею та відповідачем не склалося, вони, як подружжя, втратили почуття любові один до одного, мають різні погляди на подальше життя, фактично не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо на даний час. Перебування у шлюбі є недоцільним та неможливим. Спору щодо поділу майна подружжя немає. Позивачка просила не застосовувати заходи щодо примирення подружжя, оскільки вони не будуть результативними. 
Встановивши, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст. 24, 56 СК України.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу; не зазначив, чи здійснювались ним спроби налагодити відносини з позивачкою до чи після ухвалення рішення, та чи мали вони позитивні результати. Посилаючись на незаконність рішення та неврахування тієї обставини, що він проходить військову службу, відповідач жодним чином не зазначає про намір зберегти сім`ю.                                                                                         
Доводи відповідача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди з рішенням суду, що не впливає на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в порушення вимог закону розглянув справу без його участі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи 18.10.2019, шляхом направлення на його номер SMS повідомлення (а.с. 52). Заяву про повідомлення його шляхом отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS повідомлення він подав 11.07.2019, зазначивши номер свого мобільного телефону (а.с. 47).
За вказаних обставин місцевий суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи. 
Посилання відповідача на те, що з 20.03.2022 він мобілізований до ЗСУ, не впливає на законність рішення суду першої інстанції, яке ухвалене 18.10.2019, та не є підставою для його скасування. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наявні в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції докази, колегія  суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законним  і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та нормам матеріального права. Обставин які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді цієї справи колегією суддів також не встановлено.
Отже суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам надав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Заочне рішення  Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя О.В.Чумак 

Судді Л.І.Пилипчук 

Ю.В.Дряниця