ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3980/23 Справа № 204/3927/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року                                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
                        головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
                       при секретарі - Заворотному К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання іпотеки припиненою, скасування державної реєстрації іпотеки на квартиру та державної реєстрації обтяження майна іпотекою, - 
в с т а н о в и л а:

       У червні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, мотивуючи його тим, що 21 грудня 2007 року між ними та ОСОБА_1 укладено договір №DNU0G40000002565, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 225 356,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 грудня 2027 року. 
       В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21 грудня 2007 року між ними та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №DNU0G40000002565. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно,а саме квартиру загальною площею 58,10 кв.м, житловою площею 31,70 кв.м, яка розташована у АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 320 170 грн.
       Вказували, що згідно заяви відповідачки від 21 липня 2008 року кредитний договір №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації, з урахуванням винагороди банку, складає 34 072,17 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
       Посилаючись на те, що у порушення норм закону та умов договору відповідачка зобов`язання договору належним чином не виконала та станом на 17 травня 2022 року має заборгованість у загальному розмірі 104 295,58 доларів США, яка складається з наступного: 30 430,50 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 28 811,41 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 732,70 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 39 320,97 доларів США - заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а тому просили суд ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року в розмірі 104 295,58 доларів США, що за курсом 29,25, відповідно до службового розпорядження НБУ від 17 травня 2022 року, складає 3 050 645,71 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 58,10 кв.м, житловою площею 31,70 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій в АДРЕСА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат. 
       У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання іпотеки припиненою, скасування державної реєстрації іпотеки на квартиру та державної реєстрації обтяження майна іпотекою, мотивуючи його тим, що 21 грудня 2007 року між нею та банком був укладений договір про іпотечний кредит №DNU0G40000002565, за умовами п.1.1. якого, кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в розмірі 225 356,25 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в розмірі 225 356,25 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Відповідно до п.1.3. договору про іпотечний кредит, кредит надається строком погашення не пізніше 21 грудня 2027 року на: придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу №б/н від 21 грудня 2007 року, розташованої в АДРЕСА_1 . 
       Вказувала, що на виконання договору про іпотечний кредит між нею та банком 21 грудня 2007 року був укладений іпотечний договір №DNU0G40000002565, згідно умов п.1.1. якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором нерухоме майно житлового призначення, а саме: 2-кімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 58,10 кв.м, житловою площею 31,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Згідно вимог пп.1.3.1. іпотечного договору заставна вартість на день укладення цього договору за згодою сторін становить 320 170,00 грн. Згідно пп.А п.3.4 іпотечного договору, іпотека припиняється виконанням у повному обсязі зобов`язань. 
       Зазначала, що за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року нею здійснені оплати на загальну суму 420 949,81 грн. Вона протягом всього строку кредитного договору у період з січня 2008 року по квітень 2015 року належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів. 
       Посилаючись на те, що вона в повному обсязі виконала зобов`язання, що виникло на підставі договору про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, та на підставі ст.ст.593,599 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека вважається припиненою через належне виконання основного зобов`язання, що забезпечене іпотекою, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та нею, посвідченим ПН ДМНО Орловим О.А. за №4639; скасувати державну реєстрацію іпотеки квартири АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності та державну реєстрацію обтяження даного майна іпотекою, що зареєстроване в реєстрі для реєстрації заборон за №306; стягнути судові витрати.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року у задоволенні позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання іпотеки припиненою, скасування державної реєстрації іпотеки на квартиру та державної реєстрації обтяження майна іпотекою задоволено частково. Визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором №DNU0G40000002565, посвідченим ПН ДМНО Орловим О.А., зареєстрованим в реєстрі за №4639, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 57 500 грн. та витрати за складання висновку експерта у розмірі 19 254,54 грн. В іншій частині вимог зустрічної позовної заяви відмовлено.
       Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило рішення  Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині часткового задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, а в задоволенні вимоги за зустрічним позовом про визнання іпотеки припиненою відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що в основу рішення судом першої інстанції безпідставно покладені висновки по справі №204/2226/15-ц. Звертали увагу на те, що судом залишено без уваги той факт, що обставини у даній справі не є тотожними обставинам справи №204/2226/15-ц. З врахуванням того, що ОСОБА_2 вносила платежі за договором за новим графіком, фактично вона визнала укладання додаткової угоди від 09 вересня 2008 року про переведення валюти кредиту з гривні у долари США. Наголошували на тому, що висновок експерта не відповідає критеріям належності, допустимості та достовірності. Також звертали увагу на те, що витрати на правову допомогу адвокатам у розмірі 57 500 грн. є завищеними та неспівмірними. 
       03 квітня 2023 року ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошувала на тому, що доводи апеляційної скарги є надуманими та не відповідають фактичним обставинам. Вказувала, що вона повністю виконала взяті на себе зобов`язання та повернула отримані кредитні кошти з врахуванням відсотків та інших складових передбачених договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 21 грудня 2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_1 уклали договір про іпотечний кредит №DNU0G40000002565, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 225 356,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 грудня 2027 року.
       Відповідно до п.2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно до 21 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 3 002,22 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_1 .
       З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що виникає з договору про іпотечний кредит, 21 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №DNU0G40000002565, посвідчений ПН ДМНО Орловим О.А., зареєстрований в реєстрі за№4639, згідно з яким ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передала в іпотеку банку, як іпотекодержателю, нерухоме майно житлового призначення - 2-кімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 58,10 кв.м, житловою площею 31,70 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 
       Того ж дня, тобто 21 грудня 2007 року ПН ДМНО ОСОБА_3 , на підставі ст.73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням договору іпотеки, було накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 до припинення договору іпотеки, зареєстровано в реєстрі для реєстрації заборон за №306.
       Кредитодавець свої зобов1язання виконав повністю та надав позичальнику ОСОБА_1 обумовлену договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року суму грошових коштів.
        ОСОБА_1 скористалась наданим кредитом, між нею та банком склалися кредитні правовідносини, у яких праву кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов`язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою.
       Згідно додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, дату укладення якої не зазначено, сторони обумовили викласти договір про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року в іншій редакції, зокрема: п.8.1. банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок № НОМЕР_2 на строк з 09 вересня 2008 року по 21 грудня 2027 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 34 072,17 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00%; від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за обслуговування ресурсів в розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Станом на 09 вересня 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року складає 159 798,46 грн., що еквівалентно 34 072,17 доларів США.
       У квітні 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути заборгованість за кредитним договором на загальну суму 35 032,96 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 819 404,62 грн.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року по справі №204/2226/15-ц, яке міститься в ЄДРСР за посиланням https:// reyestr.court.gov.ua/Review/46825889, було відмовлено у задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також відмовлено у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, визнання права на виконання кредитного договору в національній валюті та зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором.
       У рішенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року по справі №204/2226/15-ц суд прийшов до висновку, що додаткова угода до договору про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року не є укладеною, оскільки в ній відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (закон пов`язує момент укладення зазначених договорів з моментом передання грошей), а тому є такою, що не породжує для сторін взаємних прав та обов`язків. Оскільки додаткова угода не є укладеною, зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов передбачених договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року.
       Підставою для відмови у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» у справі №204/2226/15-ц стало те, що відповідач по справі на протязі всієї дії кредитного договору належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів; у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів; посилання позивача на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань та на його право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту на підставі статті 1050 ЦК України є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності; грошові кошти надавалися у гривні, а оскільки кредитні кошти надавалися у гривні, то і зобов`язання з їх повернення повинно бути виконано у гривні. Враховуючи, що АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 35 032,26 доларів США суд прийшов до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у позові у зв`язку з тим, що підстав для стягнення заборгованості, яка була надана у гривні, в іноземній валюті суд не вбачає.
       Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2015 року, яка міститься в ЄДРСР за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/53181278, апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» було відхилено. Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року залишено без змін.
       Отже, суд вважав встановленим, що додаткова угода до договору про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року не є укладеною, а тому не породжує для сторін взаємних прав та обов`язків. При цьому, оскільки додаткова угода не є укладеною, зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов передбачених договором про іпотечний кредит № DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, тобто саме у валюті України - гривні.        
       Однак, незважаючи на те, що у рішенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року по справі №204/2226/15-ц, яке набрало законної сили, судом було встановлено та наголошено на тому, що зобов`язання ОСОБА_1 з повернення отриманих у кредит грошових коштів повинно виконуватися у валюті України - гривні відповідно до умов передбачених договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, а додаткова угода до цього договору не є укладеною, АТ КБ «Приватбанк», в порушення закріпленого Конституцією України принципу обов`язковості судового рішення, продовжувало нараховувати ОСОБА_1 заборгованість у доларах США, а не у гривні.
       До ухвалення Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська 15 липня 2015 року рішення по справі №204/2226/15-ц ОСОБА_1 належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року.        
       Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності з заявою від 19 липня 2022 року про призначення судово-економічної експертизи по даній справі, на вирішення якої просив постановити наступне питання: чи підтверджується документально наявність заборгованості за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року та за кредитним договором №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, що були укладені між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .?
       Так, з додатку №3 «Відомість дослідження квитанцій згідно яких ОСОБА_1 платила АТ КБ «Приватбанк» за кредитний договір №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, або вносила кошти на рахунок № НОМЕР_3 » до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №130/22 по заяві від 19 липня 2022 року, складеного судовим експертом науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Дідоборщ В.А., вбачається, що за період з січня 2008 року по червень 2015 року ОСОБА_1 сплатила АТ КБ «Приватбанк» 432 990,56 грн. 
       З викладеного вбачається, що станом на червень 2015 року ОСОБА_1 сплатила банку суму (432 990,56 грн.), що майже вдвічі більша, ніж сума кредиту, отримана нею за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року (225 356,25 грн).
       Згідно висновку експерта, в обсязі наданих документів, підтверджується відсутність заборгованості за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року та за кредитним договором №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, що були укладені між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ,
       У даному висновку експерта зазначено, що в дослідженні розраховано платежі за умови наведених в кредитному договорі №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, а саме платіж в місяць - 3 002,22 грн., процентна ставка - 15%, інші платежі - 0,00 грн., період платежу - 20 років (240 місяців), сума процентів та щомісячної комісії - 495 176,55 грн., слід зазначити за даними умовами є переплата за кредитом, процентна ставка фактично за даним кредитом становить 15,2083%. Після квітня 2008 року був погашений кредитний договір №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, та за іпотечний договір внесені кошти більше, ніж передбачено, в зв`язку з тим, що за кредитним договором DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року немає заборгованості за даними АТ КБ «Приватбанк» за іпотечним договором теж перерахований плановий платіж та становить 2 097,11 грн.
       Відмовляючи у задоволені позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що сплативши станом на червень 2015 року на користь банку 432 990,56 грн., ОСОБА_1 повністю погасила заборгованість за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, тобто в повному обсязі виконала свої зобов`язання за даним договором. При цьому, банком не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» на теперішній час заборгованості за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, а тому підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні. Враховуючи, що ОСОБА_1 повністю погасила заборгованість договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, тобто в повному обсязі виконала свої зобов`язання за даним договором, суд вважав, що основне зобов`язання ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит є припиненим внаслідок його фактичного виконання позичальником, а тому вважав за можливе частково задовольнити зустрічний позов та визнати іпотеку припиненою. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зроблено висновок про те, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України)- це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». 
       Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
       Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
       Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
       Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
       Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
       Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
       Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
       Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
       Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
       Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
       Згідно з частиною четвертою статтею 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       АТ КБ "ПриватБанк", звернувшись з позовом до ОСОБА_2 , вказували, що останньою, станом на 17 травня 2022 року, допущено заборгованість у загальному розмірі 104 295,58 доларів США, яка складається з наступного: 30 430,50 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 28 811,41 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;5 732,70 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 39 320,97 доларів США заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а тому просили суд в рахунок погашення вказаної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року звернути стягнення на квартиру загальною площею 58,10 кв.м, житловою площею 31,70 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах. 
       В той же час, як вірно установлено судом першої інстанції, у квітні 2015 року банк звертався до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
       Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
       Отже, кредитор, звернувшись у квітні 2015 року із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року по справі №204/2226/15-ц (яке набрало законної сили та не може бути поставлено під сумнів), відмовлено у задоволені позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Також відмовлено у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, визнання права на виконання кредитного договору в національній валюті та зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором. 
       У рішенні суд дійшов висновку, що додаткова угоди до договору про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року не є укладеною, оскільки в ній відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (закон пов`язує момент укладення зазначених договорів з моментом передання грошей), а тому є такою, що не породжує для сторін взаємних прав та обов`язків. Оскільки додаткова угода не є укладеною, зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов передбачених договором про іпотечний кредит №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року. Відповідач по справі на протязі всієї дії кредитного договору належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів; у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів; грошові кошти надавалися у гривні, а оскільки кредитні кошти надавалися у гривні, то і зобов`язання з їх повернення повинно бути виконано у гривні. Враховуючи, що АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 35 032,26 доларів США суд прийшов до висновку, що у позові слід відмовити з тієї підстави, що підстав для стягнення заборгованості, яка була надана у гривні, в іноземній валюті суд не вбачає.
       Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Таким чином, вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки вони встановлені судовим рішенням у вказаній цивільній справі, яке набрало законної сили.
       Згідно з ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
       Посилання апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" в частині того, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги рішення по справі №204/2226/15-ц колегією суддів відхиляються. 
       Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №130/22 по заяві від 19 липня 2022 року, складеного судовим експертом Дідоборщ В.А., попередженим про кримінальну відповідальність, підтверджується відсутність заборгованості за кредитним договором №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року, що був укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .
       Незгода АТ КБ «Приватбанк» з вказаним висновком, яка викладена в апеляційній скарзі, не може бути прийнята до уваги, оскільки банк з відповідним клопотанням про призначення по даній справі експертизи не звертався. 
       Правові підстави для задоволення позову банку та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNU0G40000002565 від 21 грудня 2007 року у загальному розмірі 104 295,58 доларів США відсутні. 
       Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (частина третя статті 39 Закону України «Про іпотеку»).
       Враховуючи, що підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, позовна вимога про виселення відповідачки ОСОБА_1 також задоволенню не підлягає.
       Щодо вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про виселення зі спірної квартири інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, то дана вимога взагалі є неконкретизованою, у випадку її задоволення, призведе до порушення прав та інтересів невизначеного кола осіб, яких не залучено до участі у справі в якості співвідповідачів.
       Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
       Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
       Підстави припинення зобов`язань визначені в статтях 599-601,604-609 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання припиняється:виконанням проведеним належним чином; переданням відступного; зарахуванням; за домовленістю сторін; прощенням боргу; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання; смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи.
       Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
       Абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
       Виходячи з викладеного, правильними є висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором, оскільки підтверджено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, доводи апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк", правильність цих висновків не спростовують. 
       За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.
       Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням,є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.
       Апелянтом не доведено шляхом подання відповідних доказів свої заперечення щодо наявності невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором та іпотечним договором у розмірі 104 295,58 доларів США. 
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Стосовно висновку суду про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 57 500 грн. 
       Доводи апеляційної скарги АТ КБ "Приватбанк" в частині непропорційності розподілу судових витрат частково приймаються до уваги. 
       Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
       При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
       Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
       Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
       Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).
       Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок,заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
       Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
       При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
       З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" 57,500 грн. витрат на правову допомогу адвоката, надавши відповідні докази обґрунтування заявленої до стягнення суми, які були стягнуті судом першої інстанції. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)        пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       Згідно із частинами першою та другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       З врахуванням того, що зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, правові підстави для стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" витрат на правову допомогу у повному обсязі відсутні.
       Враховуючи співмірність розміру витрат зі складністю справи та обсягом наданих послуг, з врахуванням часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 57 500 грн. до 28 000 грн. та зміни оскаржуваного рішення суду у цій частині.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року змінити в частині стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 57 500 грн., зменшивши їх до 28 000 грн. 

       В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                         Т.Р.Куценко 

                                                                                 М.О.Макаров