ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4768/23 Справа № 234/5112/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Михальченко А.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря – Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни

на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року

у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, –

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталія Євгеніївна звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа.
В обґрунтування подання заявник посилалась на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. перебуває виконавче провадження № 64998996 з примусового виконання виконавчого листа № 234/5112/20 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» заборгованості за кредитним договором в розмірі 175 090,51 грн. Заявник зазначала, що у боржника ОСОБА_1 відсутні кошти на рахунках у банківських установах, відсутня інформація щодо джерел отримання доходів. Боржник фактично ігнорує законні вимоги приватного виконавця та ухиляється від виконання рішення суду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року у задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, заявляє вимогу про скасування оскаржуваної ухвали та ухвалення нового судового рішення про задоволення подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом першої інстанції не були в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають істотне значення для розгляду подання, не враховано, що боржник не сплачує борг і тим самим ухиляється від виконання судового рішення; останній зареєстрований на тимчасово окупованій території та має можливість перетину кордону.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. перебуває виконавче провадження № 64998996 з примусового виконання виконавчого листа № 234/5112/20 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» заборгованості за кредитним договором в розмірі 175 090,51 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. від 31 березня 2021 року відкрито виконавче провадження № 64998996.

Приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. 31 березня 2021 року, 07 квітня 2021 року та 06 листопада 2021 року винесено постанови про накладання арешту на кошти боржника ОСОБА_1 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. від 07 квітня 2021 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. від 07 квітня 2021 року оголошено розшук автомобіля боржника – NISSAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з наданих приватним виконавцем матеріалів не вбачається факту ухилення боржника від виконання рішення суду, як і не надано жодного доказу, що боржником у виконавчому провадженні отримано хоча б одну постанову державного виконавця, чи виклик до державного виконавця, а тому, враховуючи зазначені обставини, відсутність доказів, які б свідчили про факти умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань, підстави для задоволення подання про обмеження боржника у праві виїзду за межі України відсутні.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постановлена ухвала відповідає вимогам процесуального закону, з огляду на наступне.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також, статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме – до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до частини третьої статті 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Закон України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України” від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що виконавець підчас здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника – фізичної особи чи керівника боржника – юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України “Про виконавче провадження”, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Тобто, ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Суд апеляційної інстанції також відзначає, що у пункті 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ “Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах” від 07 лютого 2014 року № 6 зазначено, що Законом України “Про виконавче провадження” передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України “Про виконавче провадження” під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України “Про виконавче провадження”.

Зазначене вище не втратило своєї актуальності, навпаки, аналогічний зміст зазначений у нормах 18, 19 закону України “Про виконавче провадження” та статті 441 ЦПК України.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та з`ясував, що на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням не відбувся та не є об`єктивно наявним, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе лише у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень частини першої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено статтею 441 ЦПК України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця.

Відповідно, наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Однією з підстав для відмови у задоволенні подань приватних виконавців є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність належних доказів умисного ухилення боржника від виконання судового рішення, з чим повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

В силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Отже, приватний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, з урахуванням того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та боржник дійсно має намір вибути за межі України саме з метою невиконання цього рішення, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, який дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні подання приватного виконавця, що не було спростовано і при розгляді апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що таке обмеження не є виправданим засобом та має ознаки неспівмірності та непропорційності із невиконанням боржником грошового зобов`язання.

Рішенням Європейського суду з прав людини, прийнятим 11 травня 2021 року у справі “Стецов проти України” (заява № 5170/15) зазначено, що стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції гарантує кожній особі право на вільне пересування в межах території, на якій вона перебуває, а також право залишати її та відповідно вирушати в країну за власним вибором за умови, що особі дозволено в`їжджати на її територію. Це означає, що дії, які можуть становити втручання або обмежувати здійснення цього права, відповідають вимогам статті 2 Протоколу № 4, тільки якщо вони передбачені законом, мають одну з легітимних цілей, згаданих у третьому пункті статті, і можуть бути «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених вище цілей («Ігнатов проти Болгарії», № 50/02, пункт 32, 2 липня 2009 року).

Суд вважає, що таке обмеження права зацікавленої особи на вільне пересування кваліфікується як втручання на право за змістом статті 2 Протоколу № 4 (справа Ігнатова, пункт 33). Суд також зазначає, що сторони не заперечують, що втручання в права заявника, яке є предметом спору, було передбачене законом, а саме статтею 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», і мало легітимну мету – захист прав інших осіб. Суд дотримується тієї ж думки. Проте думки сторін розходяться щодо пропорційності такого посягання. У зв`язку з цим Суд нагадує, що заходи, які обмежують свободу пересування людини, навіть якщо вони виправдані на момент їх вжиття, можуть стати непропорційними, якщо вони автоматично продовжуються протягом тривалого часу («Рінер проти Болгарії», № 46343/99, пункти 121, 23 травня 2006 року; «Фольдес і Фольдсне Хайлік проти Угорщини», № 41463/02, пункт 35, ЄСПЛ 2006-XII).

Що стосується самих обмежень, накладених у зв`язку з непогашеною заборгованістю, то Суд наголошує, що такі заходи виправдані тільки в тому випадку, якщо вони спрямовані на досягнення цілі у вигляді стягнення такої заборгованості («Напіяло проти Хорватії», № 66485/01, пункти 78-82, 13 листопада 2003 року). Таким чином, влада не може продовжувати їх протягом тривалого часу без періодичного перегляду їх обґрунтованості (вищезгадана справа Рінера, пункти 122 і 124).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, і її належить залишити без змін.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, –

                                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни – залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 травня 2023 року.

Судді: