ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року 
м. Київ

справа № 640/20633/21
адміністративне провадження № К/990/35513/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,  Губської  О.А., 
розглянувши в письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №640/20633/21
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2022 року прийняте у складі головуючого судді - Гарника К.Ю.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Пилипенко О.Є., суддів: Глущенко Я.Б., Черпіцької Л.Т.)

У С Т А Н О В И В :

І. Суть спору

1. У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 25 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку - 09.06.2021 року.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року у справі №640/827/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме:
- визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії №2 за №31 від 13 грудня 2019 року про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації;
- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №2158ц від 21 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;
- поновлено ОСОБА_1 у органах прокуратури України в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України, з 24 грудня 2019 року.
- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код ЄДРПОУ 00034501) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 24 грудня 2019 року по день ухвалення рішення у справі у розмірі 1431546,48 грн;
- в частині позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку відмовлено;
- допущено негайне виконання судового рішення в частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України, з 24 грудня 2019 року та органах прокуратури та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 34 015,15 грн., з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;
- стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код ЄДРПОУ 00034501).

2.1. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме,
- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення: стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 34 015 (тридцять чотири тисячі п`ятнадцять) грн. 15 коп.;
- апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора задоволена частково, а саме, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року змінено, четвертий абзац резолютивної частини викладено у наступній редакції: "Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року.".
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року залишено без змін.

2.2. Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №640/827/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі № 640/827/20.

2.3. Відповідно до копії довідки Державної казначейської служби України від 24 червня 2021 року №5-12/12755 позивача повідомлено про те, що 09 червня 2021 року меморіальним ордером №163769122 казначейство здійснило безспірне списання коштів з рахунку Офісу Генерального прокурора на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №640/827/20, у тому числі, вихідної допомоги на розрахунковий рахунок позивача в сумі 27382,19 грн.

2.4. Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивач звернулась з даним позовом до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2022 року позов задоволено частково.

3.1. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 25 грудня 2019 року по 09 червня 2021 року у розмірі 298 953,20 грн (двісті дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят три гривні 20 копійок). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 

3.2. Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 25 грудня 2019 року (наступний день після звільнення) по 08 червня 2019 року (день, що передує дню виплату вихідної допомоги).

4. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2022 року.

4.1. Викладено абзац другий резолютивної частини рішення наступним чином: 
«Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2019 року по 09.06.2021 року в сумі 34 458,14 (тридцять чотири тисячі чотириста п`ятдесят вісім тисяч чотирнадцять копійок).

4.2. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2022 року залишено без змін.

4.3. Суд апеляційної інстанції змінюючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині вказав, що вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

IV. Касаційне оскарження

5. Не погодившись з рішенням суду першої та постановою суду апеляційної інстанцій, Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

5.1 Посилаючись на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано положення статей 116, 117 та 235 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 15 червня 2022 року   у справі № 280/880/21, від 05 серпня 2020 року у справі №686/20491/18 та Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

6. У зв`язку із наведеним скаржник просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

7. Позивач відзиву на касаційну скаргу не надав.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

8. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

9.    Приписами статті 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

10. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

11. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

12.  Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

VI. Позиція Верховного Суду

13. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.

14.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

15. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

16.  Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування судами норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

17. Предметом спору у цій справі є відносини щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати вихідної допомоги) при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

18.  Приписами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

19.  Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

20.  Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

21.  Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

22. Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

23.  У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року, останній не нараховано та не виплачено усі належні до виплати суми, зокрема, не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі 34015,15 грн., вказаний розрахунок проведено лише 09 червня 2021 року на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі №640/827/20.

24. Отже, суди встановили, що остаточний розрахунок з позивачем було здійснено лише 09 червня 2021 року, що вчинено із порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, а тому Верховний Суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

25.  Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

26.  З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 грудня 2020 року у справі від 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц вбачається наступне.

27.  З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

28.  Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

29. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

30.  Дане положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

31.  Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

32.  Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

33. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

34.  Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

35. Водночас Суд зазначає, що за своєю суттю і призначенням вихідна допомога при звільненні і середній заробіток, стягнення/виплату якого передбачено статтями 117, 235 Кодексу законів про працю України є різними виплатами, адже мають різну правову природу. В контексті спірних правовідносин суд зазначає, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України є своєрідною відповідальністю відповідача за невиплату вихідної допомоги (під час звільнення). Водночас вихідна допомога розглядається як гарантія (у грошовій формі) працівникові, звільненому з об`єктивних причин.

36. Саме також правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20.

37.  За наведених обставин у справі Верховний Суд вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

38. Верховний Суд відхиляє доводи скаржника, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статей 116, 117 та 235 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року   у справі № 280/880/21, від 05 серпня 2020 року у справі №686/20491/18 та Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, оскільки обставини у наведеній справі не є подібними до обставин цієї справи. 

39.  Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

40.  Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

41.  Так, спір у справі №280/880/21 стосувався наявності у позивача права на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). 

42. У справі № 686/20491/18 спір стосувався стягнення компенсації за вимушений прогул через невчасне повернення трудової книжки з дня звільнення по день повернення трудової книжки; середнього заробітку за час затримки належних при звільненні сум; заборгованості з оплати днів тимчасової непрацездатності в сумі; заборгованості, яка утворилася внаслідок невиплати заробітної плати, невиплати авансів в узгодженому при прийомі розмірі на роботу; компенсації за невикористану відпустку; зобов`язання відповідача здійснити всі обов`язкові відрахування до бюджету та ЄСВ, які виникнуть у зв`язку з виконанням постановленого рішення суду. 

43. У справі № 755/12623/19 спір стосувався стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

44. Натомість у справі, що розглядається, предметом позову є стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги. При цьому, саме питання стягнення вихідної допомоги не є спірним у цій справі, оскільки таке вирішено у іншій справі №640/827/20 на користь позивача.

45. Отже, зважаючи на предмет правового регулювання, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судами фактичні обставини Верховний Суд вважає, що правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року   у справі № 280/880/21, від 05 серпня 2020 року у справі №686/20491/18 та Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 до спірних правовідносин не застосовується, оскільки правовідносини у вказаних справах та справі, яка розглядається, не є подібними.

46. Інші доводи та аргументи скаржника зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

47. Розрахунок суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, відповідачем не оспорюється.

48. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених    статтею 341    цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

49. Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

50. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі №640/20633/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак   О.А. Губська